Справа № 120/4627/20-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4627/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М.П.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

04 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: Островерха Руслана Володимировича

представника відповідача: Слободянюка Миколи Вікторовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року (ухвалене в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Племінний завод Україна" про підтвердження обгрунтованості адміністративного арешту майна платника податків та зупинення видаткових операцій на його рахунках,

В С Т А Н О В И В :

у вересні позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Племінний завод Україна" про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків та зупинення видаткових операцій на його рахунках.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Головне управління ДПС у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

03 листопада 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача щодо вимог апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Головним управлінням ДПС у Вінницькій області на підставі ст. 20 п.п. 75.1.3 п. 75.1. ст.75, п.п. 80.2.2 п. 80.2. ст. 80, на виконання вимог п.82.3 ст.82 Податкового кодексу України, відповідно до наказу № 2722 від 01.09.2020 року та на підставі направлень № 1978, №1979 від 01.09.2020 року, здійснено вихід за податковою адресою Липовецький район, с. Костянтинівка, вул. Коцюбинського (фактична адреса м. Вінниця, вул. Пирогова, 23Б) для проведення фактичної перевірки ТОВ "Племінний завод Україна".

Посадовими особами ТОВ "Племінний завод Україна" відмовлено в допуску працівників позивача до проведення фактичної перевірки, з підстав чого працівниками податкового органу складено акт № 462 від 02.09.2020 року "Про неможливість проведення перевірки, у зв`язку з не допуском посадових осіб платника податків до проведення перевірки".

Керуючись п. 94.2 ст. 94, п. 94.6 ст. 94 ПК України, ГУ ДПС у Вінницькій області прийнято рішення від 03.09.2020 року про застосування умовного адміністративного арешту майна ТОВ "Племінний завод Україна".

З огляду на викладене, заявник звернувся до суду із заявою про визнання обґрунтованим рішення від 03.09.2020 року про застосування умовного адміністративного арешту майна ТОВ "Племінний завод Україна" та прийняття рішення про зупинення видаткових операцій платника податків на розрахункових рахунках.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено право контролюючих органів проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п.п. 19-1.1.1 п. 19-1.1 ст. 19-1 ПК України контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків.

Статтею 75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За приписами п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення перевірки; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Одночасно, в силу абз. 5 п. 81.1 ст. 81 ПК України, непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Згідно з положеннями пп. 16.1.13 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний допускати посадових осіб контролюючого органу під час проведення ними перевірок до обстеження приміщень, територій (крім житла громадян), що використовуються для одержання доходів чи пов`язані з утриманням об`єктів оподаткування, а також для проведення перевірок з питань обчислення і сплати податків та зборів у випадках, встановлених цим Кодексом.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків (п. 81.2 ст.81 ПК України).

Відповідно до п. 94.1 ст. 94 ПК України винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом є адміністративний арешт майна платника податків.

Згідно з п.п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України арешт майна може бути застосовано у разі якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу

Підпунктом 94.5 ст. 94 ПК України передбачено, що арешт майна може бути повним або умовним. Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов`язковому попередньому отриманні дозволу керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.

Відповідно до п. 94.10 ст. 94 ПК України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника контролюючого органу (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Загальну процедуру застосування адміністративного арешту майна платника податків визначено Порядком застосування адміністративного арешту майна платника податків, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 14.07.2017 року № 632.

Пунктами 1-2 розділу IV Порядку передбачено, що керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених розділом III цього Порядку, та на підставі звернення про застосування адміністративного арешту майна платника податків відповідного підрозділу, який у межах своїх повноважень встановлює такі обставини, приймає рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Обґрунтованість арешту, накладеного на майно платника податків рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, має бути перевірена судом протягом 96 годин. У такому разі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу подається до суду протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють таке звернення до суду. Строк, визначений цим пунктом, не включає добові години, що припадають на вихідні та святкові дні.

Як вбачається зі змісту заяви, Головне управління ДПС у Вінницькій області у своїй заяві просить визнати обґрунтованим рішення від 03.09.2020 року про застосування умовного адміністративного арешту майна та зупинення видаткових операцій платника податків на розрахункових рахунках.

В обґрунтування вказаної заяви, щодо прийняття рішення про зупинення видаткових операцій платника податків на розрахункових рахунках, податковий орган вказує на те, що реалізація такого права пов`язана з наявністю, правомірністю та обґрунтованістю рішення керівника податкового органу щодо застосування арешту майна платника податків. Така вимога передбачена ст. 94 ПК України, які визначають арешт коштів на рахунках платника податків у якості складової загального арешту майна, що відрізняється виключно процедурою застосування.

Застосування арешту коштів є можливим лише у разі арешту майна, застосованого згідно з п. 94.2 ст. 94 ПК України. При цьому, апелянт вказує, що арешт коштів може здійснюватися шляхом звернення до адміністративного суду з позовом у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника.

Водночас, колегія суддів зазначає, що накладення адміністративного арешту та зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків є різними за своєю правовою суттю та не можуть підмінятися одне одним.

Підстави застосування зазначених заходів не є тотожними та передбачені різними нормами ПК України.

Саме з огляду на нетотожність вказаних інструментів податкового законодавства в ст. 283 КАС України заяви щодо здійснення органом доходів і зборів вказаних повноважень визначені в різних підпунктах ч. 1 ст. 283 КАС України, як заяви з різним предметом звернення.

Відтак предмет позову є законодавчо визначеним, та свідомо закріпленим законодавцем в різних підпунктах ч. 1 ст. 283 КАС України.

Податковий орган, приймаючи рішення про застосування арешту майна, керувався п.п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України, якими визначено, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу, керівник контролюючого органу (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у п. 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

В силу п. 94.10 ст. 94 ПК України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

При цьому п.п. 94.4 ст. 94 ПК України визначено, що арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків. Отже, кошти платника податку виключені з категорії майна, на яке може бути накладено арешт в порядку, визначеному ст. 94 ПК України.

Відтак, накладення арешту в порядку ст. 94 ПК України не може стосуватися коштів платника податку.

Крім того, судова колегія зауважує, що прийняте Головним управлінням ДПС у Вінницькій області рішення не стосується зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, та суд не знаходить підстав, передбачених Податковим кодексом України для зупинення таких операцій або трактування рішення податкового органу про арешт майна платника податків як рішення про зупинення видаткових операцій на рахунках такого платника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду, у справі № 820/2312/17, в якій зазначено, що на законодавчому рівні, положеннями норм податкового законодавства розрізненні правові поняття щодо арешту майна та арешту на кошти, що знаходяться в банківських установах платника податків.

Не зважаючи на те, що кошти є також складовою майна платника податків, що складає загальний об`єкт, в той же час має свої особливості та різницю виникнення підстав для вчинення відповідних дій пов`язаних із встановленням певного виду обмеження щодо такого майна (коштів), у вигляді арешту, а також можливим порядком його застосування. Обидва види арешту розрізняються процедурою застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів). В зв`язку з чим, має місце різна правова природа виникнення та регулювання цих предметів, які не можна вважати тотожними в межах спірних правовідносинах. Суд дійшов висновку, що законодавством чітко встановлена не тільки процесуальна можливість на звернення до суду з законодавчо визначеним предметом позову, що складає суть вимог, але ж і за наявністю підстав (умов), за яких існує правова можливість для задоволення таких вимог.

Досліджуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновку суду першої інстанції, що в даному випадку, такими правовими підставами (умовами) є саме, або наявність податкового боргу, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

В силу п.п. 20.1.33 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючий орган має право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі №820/2312/17 вказує, що ч. 4 ст. 5 КАС України, встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що звернення з позовними вимогами щодо зупинення видаткових операцій на рахунку платника податків з підстав не допуску перевіряючих до перевірки, не передбачено чинним законодавством. Щодо наявності податкового боргу у відповідача доказів заявником до суду не подано. У зв`язку з чим правильно відмовив в задоволенні цієї частини вимог слід відмовити.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно підтвердження обґрунтованості рішення від 03.09.2020 року про застосування умовного адміністративного арешту майна ТОВ "Племінний завод Україна" , колегія суддів зазначає наступне.

Підпунктами 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ПК України визначено, що арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу

Згідно до п. 94.10 ст. 94 ПК України, арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків здійснюється на підставі заяви органів доходів і зборів відповідно на підставі п. 2 ч. 1 ст. 283 КАС України.

Відповідач як на протиправність прийнятого рішення зазначає про те, що в даному випадку має місце спір про право, оскільки ТОВ "Племінний завод Україна" звернулось до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви 02.09.2020 року та 04.09.2020 року із позовною заявою щодо оскарження наказу на проведення перевірки, тобто фактично постановило питання про необґрунтованість призначення та проведення фактичної перевірки.

Колегія суддів погоджується із вказаними доводами відповідача, з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд по справі № 821/1613/16 у постанові від 27.08.2018 року вказав, що розгляд справи про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків здійснюється на підставі подання органів доходів і зборів за умови, якщо до закінчення розгляду справи за таким поданням, суд не встановить наявності спору про право.

Зокрема, спір про право наявний у разі, коли платник податків висловлює незгоду з рішенням контролюючого органу, що було підставою виникнення обставин для внесення відповідного подання.

При цьому КАС України не містить переліку будь-яких критеріїв такої незгоди, як підстави для висновку про існування спору про право, а отже у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору.

Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права.

Судова колегія зауважує, що оскарження відповідачем наказу про проведення перевірки є способом захисту, спрямованим на відновлення порушеного, на його думку права, зумовленого наслідками такого контрольного заходу. У спірній ситуації звернення до суду з заявою щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту витікає з правовідносин, які виникли у зв`язку з недопуском до проведення перевірки на підставі вищезазначеного наказу. Відтак, незгода платника із проведенням перевірки (оскарження в судовому порядку наказу про проведення документальної перевірки) підтверджує існування спору про право в цих правовідносинах.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.08.2018 року по справі №804/1453/17 та постанові від 14.11.2018 року по справі №818/907/16.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що в даній адміністративній справі судом встановлено, що платником податків оскаржено до суду наказ про проведення перевірки. При цьому, відповідач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви 02.09.2020 року та 04.09.2020 року було подано позовну заяву. Тобто відповідачем поставлено питання стосовно необґрунтованості призначення та проведення фактичної перевірки.

Таким чином, заперечення відповідачем законності проведення перевірки, що в свою чергу стало підставою для недопуску посадових осіб податкового органу до її проведення, свідчить про наявність спору, який переданий на розгляд відповідному органу. Рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків прийнято 03.09.2020 року.

В силу положень ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Суд звертає увагу, що спір наявний у разі, коли платник податків висловлює незгоду з рішенням податкового органу, що було підставою для виникнення обставин для подання відповідної заяви.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про безпідставність заяви Головного управління ДПС у Вінницькій області, а отже відмові у її задоволенні повністю.

Даючи оцінку доводам апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Так, апелянт вказує, що у відповідності до вимог ч.4 ст.283 КАС України суд ухвалою відмовляє у відкритті провадження за заявою, якщо: 1) заявлено вимогу, не передбачену частиною першою цієї статті; 2) із поданих до суду матеріалів вбачається спір про право.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відмовити у відкритті провадження суд першої інстанції може лише при прийнятті позовної заяви або заяви.

При цьому, як встановлено судовою колегією, при відкритті провадження у даній адміністративній справі, у суда першої інстанції не було достатніх підстав відмовити у відкритті такого провадження, оскільки обставини щодо наявності спору про праву у даній адміністративній справі були встановлені лише під час розгляду справи.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не мав достатніх підстав для прийняття ухвали про відмову у відкритті провадження, як те зазначає апелянт, а тому не допустив жодних порушень норм процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги, позивач не ставить питання про закриття провадження у справі, а навпаки просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити заяву Головного управління ДПС у Вінницькій області про підтвердження умовного адміністративного арешту майна ТОВ "Племінний завод Україна" та зупинення видаткових операцій ТОВ "Племінний завод Україна в банках".

Більше того, колегія суддів зазначає, що відповідачем було оскаржено наказ про проведення перевірки № 2722 від 01.09.2020 року, вказана справа знаходиться на розгляді у Вінницькому окружному адміністративному суді і оцінка законності або протиправності винесення вказаного наказу буде надано в межах розгляду вищезазначеної справи.

При цьому, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 820/1730/17, оскільки із вказаної постанови не можливо достеменно встановити факт ідентичності обставин в справі № 820/1730/17 та справи, яка розглядається.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.