Справа № 608/591/20
Суддя: Парфенюк В. І.
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року Справа № 608/591/20

Номер провадження2-а/608/27/2020

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

позивача ОСОБА_1 та його представника Котова В. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу адміністративного судочинства за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 УПП ОСОБА_2 УПП в Тернопільській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення від 11.03.2020 року ДП18 № 643099, --

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 1 УПП ОСОБА_2., УПП в Тернопільській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення від 11 березня 2020 року ДП18 № 643099.

В позовній заяві позивач вказав, що 11 березня 2020 року о 13-ї годині 31 хвилина він керував автомобілем «АУДІ 100», державний номер НОМЕР_1 , у напрямку з м. Тернопіль до м. Львів, не порушуючи Правил дорожнього руху. Біля стаціонарного поста поліції, поблизу м. Зборів Тернопільської області, його зупинив поліцейський, який представився інспектором роти № 1 батальйону УПП у Тернопільській області ОСОБА_2. і повідомив про порушення Правил дорожнього руху (пункт 9.8 ПДР), а саме, що він ( ОСОБА_1 ) поза межами населеного пункту керує автомобілем без увімкнених фар у режимі ближнього світла, і вимагав від нього пред`явити посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Він повідомив інспектору, що в автомобілі увімкнені денні ходові вогні і вимагав ознайомити з доказами скоєного правопорушення, проте доказів йому надано не було (навіть відео). Після встановлення особи поліцейський оголосив час початку розгляду справи -- о 13-годині 48 хвилин, але не повідомив про місце розгляду справи, дату, що є порушенням процедури розгляду справи, передбаченої ст.ст. 278, 279, 280 КУпАП, та повідомив, що ним прийняте рішення винести постанову про притягнення позивача до відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення штрафу в розмірі 425 гривень, і що він має 10 днів для оскарження постанови і 15 днів на оплату штрафу. Позивач вимагав надати можливість скористатись правами, передбаченими ст. 268 КУпАП: ознайомитись з матеріалами справи, заявити клопотання та скористатись послугами адвоката, на що поліцейський ОСОБА_2 озвучив час - 13:50 і дав 10 хвилин часу на можливість скористатись послугами адвоката. Після цього поліцейський пішов на стаціонарний пост поліції і виніс постанову про адміністративне правопорушення. За цей час ОСОБА_1 зв`язався з адвокатом, зателефонував на лінію «102» із заявою про те, що поліцейський ОСОБА_2 намагається сфальсифікувати на нього постанову за ч. 2 ст. 122 КУпАП, так як за вказане правопорушення передбачено відповідальність за ст. 125 КУпАП, а також до нього зателефонував працівник відділу моніторингу і поцікавився ситуацією, яка склалася між сторонами. Без присутності ОСОБА_1 поліцейський ОСОБА_2. виніс постанову про адміністративне правопорушення, в якій вказав, що він, керуючи транспортним засобом «Ауді 100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 11 березня 2020 року о 13 год. 56 хв. на автодорозі Тернопіль - Львів - Рава-Руська 34 км керував транспортним засобом, при зміні напрямку руху не ввімкнув фари в режим ближнього світла поза населеним пунктом, також не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п 9.8 та 2.4а ПДР, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП та ч. 2 ст. 122 КУпАП. Постанову поліцейський виніс, не дослідивши доказів, не відібрав пояснення від особи, яка притягується до відповідальності, проігнорував його повідомлення, про те, що він очікує адвоката, чим порушив права, передбачені ст. 268 КУпАП; в постанові неправильно вказано час скоєння правопорушення та власника транспортного засобу; не вказано підпункт, який він порушив.

Беручи до уваги наведене, переконаний, що жодних доказів щодо вчинення ним правопорушення в постанові не наведено та в інший спосіб не задокументовано. А переконання чи звинувачення працівника поліції не можуть вважатися доказом за відсутності будь-яких інших доказів, передбачених чинним законодавством. Тому позивач просить скасувати постанову ДП18 № 643099 у справі про адміністративне правопорушення від 11.03.2020 року як протиправну, а справу провадженням закрити; стягнути з відповідачів понесені судові витрати за надання йому правової допомоги.

В березні 2020 року від відповідача - Управління патрульної поліції в Тернопільській області надійшов відзив на позов, в якому управління заперечує позовні вимоги та просить відмовити в їх задоволенні з таких мотивів. Як вбачається з оскаржуваної постанови, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесенні постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 643099 від 11 березня 2020 року, позивач 11 березня 2020 року о 13 год. 56 хв. на 34 км автодороги М09 «Тернопіль - Львів - Рава-Руська», керуючи транспортним засобом, при зміні напрямку руху не увімкнув фари ближнього світла поза населеним пунктом, а при перевірці документів не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст.126 КУпАП. Щодо витрат на правничу допомогу відповідач вважає, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

В квітні 2020 року від відповідача надійшло клопотання, в якому останній зазначає, від ОСОБА_1 надійшли докази понесених судових витрат, а саме: копії договору про надання правової допомоги, копії акту узгодження гонорару, копії акту прийому-передачі наданих послуг, копії квитанції до прибуткового касового ордеру. Зазначені документи не можуть слугувати належними та допустимими доказами понесених судових витрат, так як позивачем не надано детального опису робіт/отриманих послуг, оскільки з долучених документів неможливо встановити, у якій саме справі має право здійснювати повноваження адвокат Котов В. В . Так само, з акту прийому-передачі наданих послуг неможливо встановити, правовий аналіз яких саме документів здійснював адвокат, у якій справі готував позовну заяву, та в яких судових засіданнях брав участь. Крім того, копії документів, якими позивач обґрунтовує понесені судові витрати датовані 12 березня 2020 року, а з позовом про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення позивач звернувся 17 березня 2020 року. Тому відповідач просить суд не брати до уваги надані стороною позивача копії документів в якості доказів понесених судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Котов В. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві.

Відповідач - інспектор роти № 1 УПП ОСОБА_2., та представник відповідача - УПП в Тернопільській області, - в судове засідання не з`явилися, у відзиві просили справу розглядати за відсутності представника УПП.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 11 березня 2020 року інспектор роти № 1 батальйону УПП у Тернопільській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_2. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 643099, згідно якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення і на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень, за те, що 11 березня 2020 року о 13 год. 56 хв. на 34 км автодороги М09 «Тернопіль - Львів - Рава-Руська», керуючи транспортним засобом, при зміні напрямку руху не увімкнув фари ближнього світла поза населеним пунктом, а при перевірці документів не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст.126 КУпАП.

Таким чином, між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу оскарження вищезазначеної постанови про накладення адміністративного стягнення. Оскільки спір між сторонами має ознаки публічного, то вирішення такого спору проводиться за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог ст. 2 вищезазначеного Кодексу завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім цього, спірні правовідносини регулюються також Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно пункту 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно із статтею 31 Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).

Відповідно до статті 251 КУпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Згідно зі ст. 280 зазначеного Кодексу - орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З врахуванням досліджених в судовому засіданні доказів суд не має підстав для висновку, що при притягненні позивача до адміністративної відповідальності відповідачем в повному обсязі були дотримані вищенаведені вимоги закону і під час цього були вжиті всі заходи щодо повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.

До такого висновку суд дійшов з врахуванням наведених нижче обставин.

Пунктом 9.2 ПДР передбачено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку : а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Частиною другою статті 122 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди. Санкція вказаної статті передбачає штраф в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Диспозицією ч. 2 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність не за будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості. Вказаною нормою не передбачена відповідальність за порушення правил користування зовнішніми світловими приладами.

Суд приходить до висновку, що порушення позивачем вимог п.9.8 ПДР, що полягає у неувімкненні фар в режим ближнього світла поза населеним пунктом, не може бути кваліфіковане за ч.2 ст.122 КУпАП, оскільки в даному випадку відсутній факт порушення правил користування попереджувальними сигналами саме при початку руху чи зміні його напрямку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що статтею 125 КУпАП передбачено відповідальність за інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених ст.ст.121-128, ч.1 і 2 ст.129, ст.ст.139 і 140 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем було неправильно кваліфіковано виявлене правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, що потягло за собою протиправне притягнення позивача до відповідальності за правопорушення, якого він не вчиняв.

Також в матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, оскільки згідно обставин, встановлених у судовому засіданні, відповідач не вимагав пред`явлення полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 62 Конституції України визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно частин 1,2 статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з цієї правової норми вбачається, що законодавцем встановлено презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується - повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність накладення ним адміністративного стягнення, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами факту порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху України, про що відповідачем зазначено в оскаржуваній постанові.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 року, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, факт порушення позивачем Правил дорожнього руху та правомірність винесення оскаржуваної постанови не доведено, доказів, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи суду не надано. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є не доведеним.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів спростування позовних вимог позивача, а тому позовні вимоги про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованими, законними, тому суд дійшов до висновку про їх задоволення.

Згідно ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

В зв`язку з цим постанова в справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 643099 від 11 березня 2020 року відносно позивача є незаконною і вона підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

В судовому засіданні позивач просив стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень витрати на правничу допомогу в сумі 3 900 гривень.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Частиною дев`ятою статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу стягуються з іншої сторони лише у тому випадку, якщо професійна правнича допомога реально надавалася в справі тією особою або особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження здійснення витрат пов`язаних з правничою допомогою позивачем надано договір про надання правової допомоги від 12 березня 2020 року, акт узгодження гонорару від 12 березня 2020 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 08 квітня 2020 року, згідно якого вартість наданих послуг ОСОБА_1 становить 2 700 гривень, які позивач сплатив адвокату Котову В. В.

В судовому засіданні 29 жовтня 2020 року позивач подав суду документи, які підтверджують його додаткові витрати на правову допомогу ще в сумі 1 200 гривень.

Суд має оцінити рівень витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою, тобто, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановити, що розмір винагороди, визначений сторонами, є співмірним, зважаючи на складність справи та витрачений виконавцем час.

Відтак, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесених судових витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції, згідно якої якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

Однак, відповідачем доказів неспівмірності вказаних витрат суду надано не було, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката із відповідними доказами не заявлено та в ході слухання справи даної обставини не доведено.

Відтак, враховуючи предмет даної справи та час, витрачений адвокатом для надання послуг та обсяг таких, суд вважає, що він є співмірним, понесені позивачем витрати у сумі 3 900 гривень на правничу допомогу відповідають нормам КАС України, тому приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень витрат на правничу допомогу у розмірі 3 900 гривень.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 122, 126, 247, 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 2, 5, 6, 8-10, 72, 77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову серії ДП18 № 643099 від 11 березня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а справу про адміністративне правопорушення щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - управління патрульної поліції в Тернопільській області понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 3 900 (три тисячі дев`ятсот) гривень, яка була йому надана відповідно до умов Договору про надання правової допомоги від 12 березня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Чортківський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано, а разі апеляційного оскарження рішення - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя В. І. Парфенюк