Справа № 120/4495/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 листопада 2020 р. Справа № 120/4495/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року включно у сумі 219 905 грн. 70 коп.. за КВЕД «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем 24.04.2020 року на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року у справі № 120/4049/19-а та № 120/4048/19-а перераховано на його картковий рахунок суму індексації грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем відбувся 24.04.2020 року, а не в день звільнення (26.06.2019 року), як того вимагає законодавство, останній звернувся з заявою до відповідача з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, листом від 19.05.2020 року за вих. № 2132 відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відмову мотивував тим, що норми Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, адже позивач був військовослужбовцем. Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 07.09.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12.10.2020 року за вх. № 31419 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог та вважає їх такими, що задоволенню не підлягають. По суті спірних правовідносин пояснив, що умовою виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівнику сум. Однак у даному випадку у відповідача як роботодавця відсутня вина у невиплаті позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 рік та грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Адже у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016-жовтні 2018 років у Міністерства оборони не було. Крім того, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в т.ч., додаткової відпустки як учасникам бойових дій. Додаткового, відповідач вказав, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Вказує, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками та становить три місяці. Проте позивач, дізнавшись про порушення своїх прав 24.04.2020 року, день остаточного розрахунку, звернувся до суду лише 31.08.2020 року. Тобто з пропущенням встановлених законом строків звернення до суду.

Вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні рішенні у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03.04.2008 року наголосив, що саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Водночас враховуючи те, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (далі Постанова № 211) (зі змінами від 25.03.2020 року) з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239 внесені зміни до Постанови № 211, якими продовжений період карантину до 24.04.2020 року.

П. 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX розділ VI «Прикінцеві положення» КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки продовжуються на строк дії такого карантину, а також регламентовано, що строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Таким чином, зважаючи на те, що позивач дізнався про порушення своїх прав 24.04.2020 року, під час дії карантинних обмежень та враховуючи те, що усі процесуальні строки, зокрема, й строк звернення до суду, під час їх дії продовжено, суд вказує, що позивач звернувся до суду в межах процесуальних строків. Відповідно підстави для залишення даної позовної заяви без розгляду відсутні.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач проходив військову службу на посаді командира батальйону охорони та згідно наказу начальника Головного управління персоналу-заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.06.2019 року № 168 був звільнений у запас на підставі ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до наказу командира відповідача (по стройовій частині) № 122 від 26.06.2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 26.06.2019 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року у справі № 120/4048/19-а визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на дату звільнення з військової служби 26.06.2019 року, та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на дату його звільнення з військової служби 26.06.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року у справі № 120/4049/19-а визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року включно та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

06.05.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідач, за наслідками розгляду звернення позивача, листом від 19.05.2020 року за вих. №2432, повідомив, що ключовою умовою виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівнику сум. Однак, у даному випадку, у відповідача як роботодавця, відсутня вина у невиплаті позивачеві індексації грошового забезпечення за період 26.06.2019 року по 24.04.2020 року, так як у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січня 2016-лютому 2018 роках у Міноборони не було. Таким чином, відсутні підстави для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності.

Положеннями ч. 4 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1-2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ч. 1 та 2 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вищенаведені положення ст. 116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці. Таким чином, приписи ст. 116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).

Згідно з положеннями ст. 1, 2 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

В свою чергу, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Системний аналіз наведених норм доводить, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Крім цього, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

При цьому, ні ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця; зазначені нормативні акти не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, не погоджуючись зі здійсненим з ним розрахунком при звільненні з військової служби, звертався до суду з позовом щодо стягнення належних йому, зокрема, сум індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій.

Як вже зазначалось, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. З матеріалів справи вбачається, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини, відповідно була на це його згода та відповідно було проведено з ним усі необхідні розрахунки. Лише після виключення зі списків позивач став звертатися до суду із відповідними позовами. І вже на теперішній час, він наполягає, з ним не було проведено усіх необхідних розрахунків.

При цьому, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України слідує, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, приписи ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 2 ст. 8 КАС України.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року зазначено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень ст. 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. За наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17 та у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2020 року у справі № 120/3857/19-а.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року, від так про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року включно у сумі 219 905 грн. 70 коп.. за КВЕД «Грошове забезпечення військовослужбовців», суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про стягнення коштів. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є стягнення коштів для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року відмовлено, відповідно позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року включно у сумі 219 905 грн. 70 коп.. за КВЕД «Грошове забезпечення військовослужбовців» також не підлягає задоволенню, як похідна.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року по 24.04.2020 року включно у сумі 219 905 грн. 70 коп.. за КВЕД «Грошове забезпечення військовослужбовців» відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 04.11.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна