Справа № 640/19830/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

02 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Чаку Є.В.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 19.09.2019 №314-19, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної міграційної служби України за участю третьої особи - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №314-19 від 19.09.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за політичною ознакою, залишив країну свого походження - республіку Таджикистан у пошуках захист прибув в Україну разом зі своєю сім`єю та звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що шукач притулку не повинен щось доводити, а повинен обгрунтувати своє звернення. Наголошує, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено інформацію про країну походження. При цьому, порушення прав людини в Таджикистані підтверджується численними публікаціями у джерелах інформації.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних причин, звернувся до Державної міграційної служби України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України 19 вересня 2019 року прийнято рішення №314-19 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 01.10.2019 складено повідомлення №266 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Незгода позивача із спірним рішенням зумовила звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Порядок та умови прийняття рішення за заявою про надання статусу біженця встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 11 вказаної статті передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частин п`ятої, сьомої та тринадцятої статті 10 Закону 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи.

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Враховуючи викладене, у ході розгляду даної справи належить з`ясувати наявність об`єктивних обставин, за яких існують реальні побоювання щодо загрози життю чи здоров`ю позивача у країні громадянської належності з релігійних, політичних, расових чи інших, визначених Законом № 3671-VI мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач покинув Таджикистан 13 серпня 2018 року, виїхавши нелегально автобусом до Узбекистану, наступного дня автобусом відправився до Казахстану (14 серпня 2018 року - 16 серпня 2018 року) та після двох днів перебування переїхав автобусом до Російської Федерації до міста Москва (16 серпня 2018 року), через декілька годин залізничним транспортом направився до Республіки Білорусь до міста Брест (17 серпня 2018 року - 27 жовтня 2018 року). Під час перебування у Республіці Білорусь позивач придбав квитки до Польщі, однак у в`їзді до країни заявнику та його родині було відмовлено прикордонною службою Республіки Польща (понад 20 спроб в`їзду). Також владою Республіки Білорусь було обмежено термін перебування заявнику та його родини на території країни до 10 днів, про що свідчить штамп у паспортах. Після цього позивач намагався потрапити в Україну, однак прикордонна служба України на кордоні з Республікою Білорусь відмовила заявнику у в`їзді. Після чого заявник з родиною знову повернулася до Російської Федерації, а саме до міста Смоленськ, звідки через 7 днів поїхав до міста Москва, а потім залізничним сполученням Москва - Харків потрапив до України (03 жовтня 2018 року). З Харкова заявник переїхав до міста Миколаїв, де перебував впродовж 3 днів, після чого переїхав до міста Одеси, а через 2 місяці - до міста Києва.

Позивач 18 лютого 2019 року особисто звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основним мотивом виїзду із Республіки Таджикистан позивач зазначив наступне: є побоювання зазнати переслідувань з політичних причин, а саме: «Я боюся повертатися до Таджикистану оскільки там мене посадять у в`язницю через мої політичні погляди. Мій батько є помічником керівника, головою верхньої палати управління Партії ісламського відродження Таджикистану (далі по тексту - ПІВТ).

Заявник повідомив, що він та всі його найближчі родичі є членами ПІВТ.

За словами заявника, він до 2010 року був керівником місцевого осередку ПІВТ міста Курган - Тюбе, але після заборони владою Таджикистану ПІВТ припинив свою політичну діяльність.

На підтвердження факту свого членства у ПІВТ заявник наддав копію листа, який виданий 17.08.2018 головним офісом ПІВТ та підписаний Мухіддіном Кабірі, головою ПІВТ про те, що позивач, дійсно є членом ПІВТ та сином одного з 5 засновників ПІВТ та молодшим братом відомого активіста та блогера.

Стосовно батька заявника відомо, що він був членом верхньої палати ПІВТ та одним з п`яти її засновників. Перші уроки релігійної освіти він отримував у свого батька а продовжив - у двох засновників ПІВТ. В радянські часи батько заявника працював завідуючим магазину, а згодом директором заводу з виготовлення банок. Після закінчення громадянської війни у Таджикистані, в кінці 90-х років, працював експертом у Комісії національного примирення.

У період з 2000 до 2010 року батько заявника керував організацією ПІВТ у районі Курган - Тюбе, а з 2010 року був членом Ісламської Академії ПІВТ і членом правління цієї опозиційної партії.

Після заборони діяльності партії на території Таджикистану у вересні 2015 року батько позивача тривалий час проживав у Таджикистані. Влада країни повернула йому раніше вилучені паспортні документи, після чого у серпні 2017 році він разом зі своєю другою родиною (дружиною та 7 дітьми від другого шлюбу) покинув країну і попросив притулку у Республіці Польща.

На час звернення позивача до міграційного органу, як зазначає представник відповідача, батько чоловіка позивача перебував у процедурі розгляду його заяви про визнання біженцем компетентним органом Польщі та проживав з родиною у таборі для біженців.

Заявник обґрунтовує своє прохання про надання захисту в Україні твердженнями про те, що перед виїздом з Республіки Таджикистан він піддавався тиску та отримував погрози від КДБ Республіки Таджикистан через його членство у ПІВТ, активну діяльність у складі ПІВТ та виїзд до країн Європейського Союзу його близьких родичів, особливо батька та брата.

У своїй заяві заявник також зазначив, що побоюється повертатись до Республіки Таджикистан через те, що буде ув`язнений через його політичні погляди. Також він повідомив: «Через моїх батька та брата, які активно пропагують діяння партії в Європі, мене щодня викликали та забирали у КДБ. Через місяць після того, як мій батько виїхав з Таджикистану, КДБ розпочали здійснювати на мене тиск. Спочатку мене викликали через день па певну годину. Кожного дня, коли мене викликали, мене допитували з 8:30 ранку до 12:30 - 13:00...». Далі у заяві шукач захисту повідомляє, що під час допитів його детально розпитували про всі зв`язки та контактну інформацію його самого та його родичів - батька, брата та сестри, які провадили діяльність ПІВТ за кордоном. Заявник вказує, що його «постійно попереджали», щоб він не полишав країну, інакше «буде у списку зрадників держави». У заяві також повідомляється: «Кожні 3-4 години мені телефонували і розпитували, як у мене справи, де я знаходжусь, чим я займаюся ...Я був дуже здивований, що мені телефонували кожні 3-4 години. Я був дуже морально втомлений, що мене постійно викликали в КДБ і за мною постійно слідкували, тому я почав готувати документи для того, щоб покинути країну...». Далі у заяві йдеться, на підготовку документів для виїзду з країни пішло три місяці, і коли заявник дав хабара, він ці документи отримав, після чого 13 липня 2018 року разом з сім`єю виїхав з Таджикистану. Перетнувши територію декількох країн та потрапивши до Білорусі, заявник з родиною протягом місяця зробив близько 20 спроб в`їхати до Польщі, але отримавши відмови польської сторони, з другої спроби в`їхав в Україну.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ця інформація суперечить тому, що заявник розповідав під час співбесіди у травні 2019 року (протокол від 29.05.2019). Відповідаючи на запитання про те, як на нього здійснювався тиск представниками влади, він розповів: «Мене часто викликали до розмови до правоохоронних органів. Перший раз мене викликали по телефону, без запрошення до КДБ у м. Душанбе, коли мій батько ще мешкав у Таджикистані влітку 2017 року. Коли я приїхав до КДБ, мені показали справи, які заведені на мого батька, брата, , також, розпитували про ПІВТ, про М. Кабірі, про брата Мохаммад Ікбол. Також мені повідомили, що вся моя родина, особливо брат, який виступає у Франції з різними опозиційними заявами через інтернет, як блогер, з зрадниками, тому що ми підриваємо авторитет Таджикистану.

Під час співбесіди у березні 2019 року (протокол від 06.03.2019) заявник описує дії КДБ щодо нього вже в інший спосіб: «Мене постійно допитували, приходили додому співробітники Державної Безпеки Таджикистану. Я там сидів по півдня. Розпитували про мого батька та членів моєї родини. Чим вони займаються. Я розумів, що через ці допитів мене можуть ув`язнити...».

Значна різниця між трьома варіантами викладу заявником обставин нібито тиску на нього з боку представників влади Таджикистану вказує на те, що заявник надає суперечливу інформацію.

Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Проте, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

За наслідками аналізу інформації з відкритих джерел щодо діяльності політичної партії ПІВТ міграційний орган дійшов до висновку про відсутність у позивача достатніх підстав для побоювань стати жертвою переслідувань за свої політичні погляди.

Міграційними органом проаналізовано відкриті інформаційні джерела та відомості надані позивачем, в яких відсутні посилання щодо застосування тортур або переслідувань відносно позивача. Заявник не отримував вироків суду про застосування до нього смертної кари, арешту та інших обмежень, а також вільно та легально покинув територію Таджикистану, про що позивач вказував під час проведення співбесід.

У ході проведення співбесіди заявник повідомив, що проти нього не висувались будь-які обвинувачення з боку правоохоронних органів та не відкрито кримінальної справи.

Станом на момент звернення позивача із заявою, у Таджикистані відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до країни походження.

Колегія суддів враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, наведені в апеляційній скарзі (які, однак, не є цілком актуальними), однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Окрім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач належить до осіб групи ризику, які відповідають критеріям міжнародного захисту, згідно розділу ІІІ Керівництва УВКБ ООН по оцінці потреб у міжнародному захисту осіб, що шукають притулок, із Таджикистану.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Третя безпечна країна - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 1 Закону № 3671-VI).

Як зазначалося, до приїзду в Україну, позивач тривалі періоди перебував на території Російської Федерації та Білорусі, де мав об`єктивну можливість звернутися за захистом.

Згідно із абзацом сьомим частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Слід також звернути увагу на викладену в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 (справа № 820/1502/17) позицію стосовно того що, про відсутність у позивачів реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження свідчить дата звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дат їх прибуття в Україну.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження

За наведених обставин суд погоджується з доводами уповноваженої особи відповідача, що інформація, повідомлена заявником, не може бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року по справі № №520/4270/19.

Стосовно погроз КДБ та представників державних органів Таджикістану, колегія суддів звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади саме щодо позивача, останій не надавав ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції. Позивачем не наведено обґрунтованих фактів, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Посилання апелянта на той факт, що відповідачем не було дотримано права позивача користуватися послугами перекладача, адже в протоколі співбесіди немає реквізитів перекладача, не можуть братися судом до уваги з огляду на те, що в Анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказано, що позивач, вільно володіє перською, російською мовами на розмовному рівні, рідна - таджицька. Крім того, відсутність реквізитів, не є безумовною підставою для скасування вірного по суті рішення, дана обставина не була підставою позову, а тому, в силу положень ч.5 ст. 308 КАС України не можуть братися до уваги.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, тому рішення Державної міграційної служби України від 19 вересня 2019 року №314-19 про відмову у визнанні позивач біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Є.В. Чаку

Суддя І.В. Федотов