Справа № 826/17605/14
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 листопада 2020 року

Київ

справа №826/17605/14

адміністративне провадження №К/9901/2464/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., розглянувши клопотання Офісу Генерального прокурора про зупинення виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року і постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про скасування наказу і поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України про скасування наказу і поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 11 вересня 2019 року позов задовольнив, а саме:

- визнав протиправним та скасував наказ Генерального прокурора України №2530-ц від 23 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- поновив ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів про боротьбу з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом управління нагляду за додержанням законів органами податкової міліції Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року;

- стягнув з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 805 289, 96 грн;

- зобов`язав Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Це рішення Шостий апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 18 грудня 2019 року змінив, виклавши його 4 абзац у наступній редакції: «Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 734 632, 67 грн». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року залишив без змін.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора оскаржив їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі Офісу Генерального прокурора наявне клопотання про зупинення виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року. В обґрунтування цього клопотання зазначено, що виконання оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до закінчення касаційного провадження у справі, може призвести до безпідставного стягнення бюджетних коштів.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі за вказаним позовом, а також встановлено для учасників справи десятиденний строк для подання до суду заперечення щодо клопотання про зупинення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року і постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі №826/17605/14.

У встановлений судом строк позивач надіслав на адресу Верховного Суду заперечення щодо зупинення виконання судових рішень, у яких зазначив, що відповідачем у касаційній скарзі не наведено жодних достатньо обґрунтованих підстав, за яких суд касаційної інстанції може зупинити виконання оскаржуваних судових рішень, а відтак клопотання не підлягає задоволенню.

Вирішуючи вказане клопотання, касаційний суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 340 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України") суддя-доповідач в порядку підготовки справи до касаційного розгляду вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються.

Частинами першою-другою статті 375 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала.

Верховний Суд також враховує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною 1 статті 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Розгляд питання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень має на меті не допустити порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, як особи, що подала касаційну скаргу, так і інших осіб, які беруть участь у справі, якщо такі наслідки можуть настати у зв`язку з виконанням оскаржуваних судових рішень.

У відповідності до статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Виходячи зі змісту наведених норм, зупинення дії оскаржуваних судових рішень є правом, а не обов`язком суду касаційної інстанції. Натомість судове рішення є обов`язковим до виконання, що забезпечується державою, а зупинення дії оскаржуваних у касаційному порядку судових рішень на підставі статті 375 КАС України може застосовуватись судом у виняткових випадках за наявності на те вагомих і переконливих доводів, підтверджених доказами, або існування об`єктивних для цього обставин і здійснюватися таким чином, щоб не допустити порушення прав інших учасників справи.

Верховний Суд враховує, що розглядаючи справу №5-рп/2013, Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Сформовані та вже усталені позиції Європейського суду з прав людини стосовно виконання судових рішень полягають у наступному: право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ("Шмалько проти України" №60750/00, п. 43). Суд також виходить з того, що важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень протоколу ("Бурдов проти Росії" № 589498/00, п. 34).

Верховний Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Hornsby v. Greece" (№18357/91 п. 40), "Деркач та Палек проти України" (№34297/02 та №39574/02, п. 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок ("Immobiliare Saffi v. Italy" №22774/93 п. 74).

Відповідно до пункту 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії" (№ 589498/00), пункту 52 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України (№ 40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини "Сокур проти України" (№29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Сама по собі незгода скаржника з оскаржуваними судовими рішеннями та його сподівання і припущення на певні результати касаційного розгляду справи не є підставою для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, оскільки перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права здійснюється судом касаційної інстанції лише під час касаційного перегляду справи з дотриманням визначеної КАС України процедури і процесуальних гарантій учасників справи.

Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 6 березня 2018 року у справі №804/4806/17, від 26 грудня 2018 року у справі №826/7187/17, від 9 вересня 2019 року у справі №813/4417/17, від 3 лютого 2020 року у справі №826/17794/14.

На підставі наведеного Верховний Суд висновує, що клопотання Офісу Генерального прокурора задоволенню не підлягає, оскільки не містить мотивів, які в розумінні наведених законодавчих приписів можуть слугувати підставою для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтею 340 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про зупинення виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року і постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі №826/17605/14.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і не може бути оскаржена.

……………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду