Справа № 420/2748/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2748/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянув в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Одеського прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 22.03.2016 року - 01.03.2018 рік;

зобов`язати Одеський прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 22.03.2016 року по 01.03.2018 рік, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік;

зобов`язати Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач був військовослужбовцем з загальним стажем проходження військової служби в Державній прикордонній службі України понад 9 років.

В період з 09.03.2010 року по 12.03.2018 рік позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі, у тому числі у Південному регіональному управлінні (Військова частина НОМЕР_2 ) з 23.04.2013 року - 22.03.2016 рік; з 22.03.2016 року - 12.03.2018 рік у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ).

Наказом від 16.02.2018 року № 57-ОС начальника Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України позивача, прапорщика (остання штатна посада - інспектор прикордонної служби (тип С)) з 12.03.2018 року звільнено в запас Збройних сил України (витяг з наказу начальника Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби від 12.03.2018 року № 82-ОС). Відповідно до положень цього наказу, позивач на момент звільнення повинен був отримати: виплати щомісячної грошової винагороди в розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення за період служби з 01 по 12 березня 2018 року; грошову компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік; виплату грошової компенсації за неотримане речове майно з урахуванням утриманих податків та інших утримань у сумі 12873,14 грн.

Втім, на момент звільнення з військової служби та виключення позивача з особового складу частини та усіх видів забезпечення, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у сумі 12873,14 грн. позивачу не виплачена.

Лише, 05 вересня 2018 року Одеським прикордонним загоном позивачу перераховано на особистий банківський рахунок заборгованість із виплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні в сумі 12873,14 грн.

Листом від 04.03.2020 року Одеським прикордонним загоном підтверджено факт несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно та відмовлено у виплаті компенсації за затримку розрахунку при звільненні із виплати компенсації за неотримане речове майно шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на викладене, позивач вважає протиправними дії Одеського прикордонного загону щодо несвоєчасного проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати в день виключення із списків частини (12.03.2018) компенсації за неотримане речове майно.

На день звільнення з військової служби позивачу не було відомо про те, що Одеський прикордонний загін, Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України невірно обраховували розмір грошового забезпечення і виплачували його без проведення індексації. Лише у лютому 2020 року позивач дізнався про порушення своїх прав.

13 лютого 2020 року позивач звернувся із заявами до Одеського прикордонного загону, Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, в яких просив, зокрема, провести розрахунок та виплату індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у військових частинах Державної прикордонної служби України в період з 22.03.2016 року - 01.03.2018 рік; з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік відповідно.

Листом від 17 березня 2020 року за № 12/Г-30 Одеським прикордонним загоном позивачу запропоновано прибути до військової частини з метою подання відомостей про банківські реквізити та надано довідки про грошове забезпечення за відповідні періоди (довідки №№ 40-42 від 11.03.2020 року). Незважаючи на наявність банківських реквізитів особистого рахунку, до цього часу заборгованості з виплати індексації грошового забезпечення з 22.03.2016 року - 01.03.2018 рік не виплачена.

Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України позивачу відмовлено у виплаті індексації за період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік та запропоновано звернутися до суду (лист від 04.03.2020 року № 11/Г-44).

Адміністрація державної прикордонної служби України поінформувала, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період служби з 01.01.2014 року по 12.03.2018 рік здійснювалось в межах фінансових ресурсів лист від 13.03.2020 року №№ 11/Г-2625, 11/Г-2626.

Позивач вважає, що відповідачі протиправно не нарахували та не виплатили індексацію грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», чим порушили його право на забезпечення достатнього життєвого рівня в умовах зростання цін.

Так, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (стаття 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) - є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішеннях Верховного суду України по справам від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17.

Помилкова є позиція відповідачів, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів на відповідний рік, оскільки невиплата індексації є обмеженням права на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Базовим місяцем для обчислення індексації у зазначені періоди є січень 2008 року, оскільки обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

Від відповідача - Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України надійшов відзив на позовну заяву до суду 28.04.2020 року за вхід. № 16932/20 (т.1 а.с.58-66), у якому зазначено, що позивач був звільнений та виключений зі списків особового складу наказом начальника Одеського прикордонного загону № 57-ос від 16.02.2018 з 16.02.2018 року. Але з вимогою про стягнення середнього заробітку позивач звернувся до суду з позовною заявою тільки 30.03.2020, тобто після, двох років, звільнення та після розгляду аналогічної зразкової судової справи ВСУ. Таким чином, позивач всупереч принципу справедливості та співмірності намагається з бюджетної установи додатково стягнути значну суму середнього заробітку за значний термін часу (три роки) після звільнення який, у разі задоволення позову, буде виплачений з Державного бюджету України та призведе до значного витрачання бюджетних коштів та очевидної невідповідності істотності частки недоплаченої суми у порівнянні з середнім заробітком.

Відповідачем Південним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України до суду подано відзив на позовну заяву від 04.05.2020 року № ЕП/6354/20 (т.1 а.с.85-90), згідно якого, починаючи з серпня 2014 року, законодавство орієнтує бюджетні установи на нарахування та виплату сум індексації у межах фінансових ресурсів, тобто кошторису установи.

Норму частини шостої статті 5 Закону про індексацію щодо проведення індексації «у межах фінансових ресурсів» на думку військової частини слід розуміти, як «на основі наявних фінансових ресурсів на оплату праці, передбачених кошторисом на 2015-2017 рік» на підставі яких затверджені штатні розписи з відповідним фондом оплати праці.

В межах фонду оплати праці, командир військової частини після нарахування обов`язкових виплат (а саме, посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за вислуги років, тощо) не доведеться обмежувати особовий склад у виплатах стимулюючого характеру за якісне та своєчасне виконання обов`язків, з урахуванням їх ініціативи та особистого вкладу в загальні результати служби.

Грошове забезпечення позивача в кожному році значно перевищувало прожитковий мінімум для працездатних осіб, тому індексації не підлягало, у зв`язку з чим держава і не виділяла кошти на проведення індексації.

З урахуванням вказаного, в спірному періоді в Одеського прикордонного загону були відсутні фінансові ресурси для здійснення виплат компенсації.

Отже, аби не порушувати бюджетного законодавства, при проведені індексації грошових доходів працівників та військовослужбовців керівник установи та головний бухгалтер мають проводити фактичні видатки установи на заробітну плату та грошове забезпечення лише в межах фонду заробітної плати та грошове забезпечення, затвердженого кошторисом.

Якщо за відсутності бюджетних асигнувань у кошторисі нараховувати суми індексації доходів у повному розмірі, здійснюється бюджетне правопорушення, отже, нарахування без бюджетних асигнувань є бюджетним правопорушенням, а саме порушення ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України.

Якщо бюджетний період закінчився, у наступному році нараховувати та виплачувати індексацію за цей період неприпустимо. Адже у кінці кожного бюджетного періоду всі доходи, отримані на виконання кошторису, а також усі фактичні видатки і витрати, проведені у звітному році, списують на результат виконання кошторису.

Фактичні видатки відповідача на заробітну плагу (грошове забезпечення) слід проводити в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення) затвердженого кошторисом на відповідний рік.

У разі проведення індексації без урахування наявного фінансового ресурсу виникне заборгованість із виплати заробітної плати, грошового забезпечення, пенсійний та соціальних виплат.

Отже, відповідач у своїй фінансово-господарській діяльності у питанні індексації грошових доходів населення має керуватися нормами законодавства, а саме статтею 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (зі змінами)) та враховувати всі вимоги Бюджетного Кодексу України, які чітко визначають, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

18.05.2020 року за вхід. № 19086/20 до суду позивачем подано відповідь на відзив (т.1 а.с.124-137), у якій вказано, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Позивач звертає увагу на висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.04.2019 року по справі № 638/9697/17, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист.

Щодо твердження відповідача про відсутність відповідного фінансування на виплату сум індексації у період з 22.03.2016-01.03.2018, позивач звертає увагу на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18, в якій, зокрема, зазначено, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. Обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Поряд з цим, як зазначається самим відповідачем та підтверджується наданими позивачем документами до 01.03.2018 останнє підвищення посадового окладу військовослужбовцям відбулося 01.01.2008. Таким чином, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 , враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008.

Також, відповідно до пояснень від 20.10.2020 року за вхід. № 43664/20 (т.2 а.с.36-37), відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 вказав, що застосування базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року не може застосовуватись у даній справі, так згідно доданих до відзиву документів, а саме розрахунку сум отриманого грошового забезпечення за 2015 рік вбачається, що у вересні 2015 року було збільшено розмір посадового окладу у зв`язку з перерахунком та призначення на вищу посаду з травня 2015 року. Тому базовим місяцем для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 22.03.2016 рік базовий місяць повинен застосовуватись з червня 2015 року з моменту підвищення посадового окладу.

Щодо позовних вимог про нарахування індексації з 01.04.2014 року, зазначив, що нарахування індексації з 01.01.2014 року по 01.01.2016 рік позивачем здійснювалось постійно та виплачувалося у складі грошового забезпечення. Так, в матеріалах справи, а саме відзиву на позовну заяву, міститься додатки про нараховані суми індексації грошового забезпечення у 2014 році та 2015 році, а саме у жовтні-грудні 2014 році коли індексація споживчих цін склала більше 101% було здійснено індексацію грошового забезпечення у відповідності до чинного законодавства. У листопаді-грудні 2015 року також виплачувалась індексації грошового забезпечення за 2015 рік у розмірах та на підставі чинного законодавства. Тобто, відповідачем здійснювалося нарахування та виплату індексації за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 рік вчасно та разом з грошовим забезпеченням під час проходження служби.

Щодо нарахованої індексації та невиплаченої до моменту звільнення за період з 01.01.2016 року по 22.03.2016 рік, то в матеріалах справи містяться докази нарахування та виплати індексації за період з 01.07.2015 року по лютий 2015 року включно у сумі 5635,09 грн. та виплачено розрахункову відомістю № 36 від 27.05.2020 року під № 164 платіжним дорученням № 796 від 28.05.2020 року.

Ухвалою суду від 06.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 07.05.2020 року вирішено проводити розгляд справи та призначено перше судове засідання по справі на 27.05.2020 року о 10.00 год.

Ухвалою суду від 21.07.2020 року вирішено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання від 12.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

20.10.2020 року до суду представником Одеського прикордонного загону Державної прикордонної служби України подано клопотання про розгляд здійснювати без участі представника. (т.2 а.с.33)

20.10.2020 року до суду представником Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України подано клопотання, в якому останній просив справу розглядати без участі представника. (т.2 а.с.34)

Інших заяв з процесуальних питань від сторін до суду не надійшло.

Ухвалою суду від 03.11.2020 року адміністративний позов а частині позовних вимог залишено без розгляду.

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 3 ст. 194, ч.ч. 1, 3, 9 ст. 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до витягу з наказу начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12 березня 2018 року № 82-ОС (т.1 а.с.29) наказано, зокрема:

1.Виключити зі списків особового складу загону та зняти з усіх видів забезпечення:

1.4 Прапорщика ОСОБА_1 (П-031502), у розпорядженні начальника Одеського прикордонного загону, (остання штатна посада - інспектор прикордонної служби 1 категорії начальник гранатометної групи відділення вогневих засобів відділу прикордонної служби (тип С)), звільненого наказом начальника Одеського прикордонного загону (І категорії) Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 57-ОС від 16 лютого 2018 року в запас Збройних Сил України, за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закону) з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких не закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону із застосуванням пукту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 № 1769-VIII та підпункту «б» частини другої статті 26 Закону», без права носіння військової форми одягу.

Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 12 березня 2018 року.

Вислуга років станом на 12 березня 2018 року становить:

календарна: 08 р. 00 м. 03 дн.

пільгова: 01 р. 06 м. 22 дн.

усього: 09 р. 06 м. 25 дн.

Відповідно до ч. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зі змінами та доповненнями) виплатити грошову компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік.

Грошову допомогу для оздоровлення за 2018 рік отримав.

Виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно з урахуванням утриманих податків та інших утримань у сумі 12873 грн. 14 коп.

Згідно з випискою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» по рахунку від 13.02.2020, який належить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається: Дата операції: 06.09.2018; Рахунок: НОМЕР_4 , Угода № SAMDNWFC4; Деталі операції: Безготівкове поповнення, В/Ч НОМЕР_3 , Коментар до платежу: Zarabotnaya plata; Сума у валюті операції: 12873,14 грн. (а.с.30)

Листом від 04.03.2020 року № 12/Г-31 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с.31) повідомлено, що компенсація за не отримане речове майно виплачена на картковий рахунок ОСОБА_1 згідно розрахункової відомості № 143 від 03.09.2018 року на виплату компенсації за не донос речового майна та платіжного доручення № 1219 від 03.09.2018 року, проведено ГУДКСУ в Одеській області 05.09.2018 року в сумі 12873,14 грн.

Нарахування компенсації за затримку розрахунку при звільнені, із виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, законних підстав для здійснення її нарахування у випадку позивача немає.

Не погоджуючись, із бездіяльністю Одеського прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 22.03.2016 року - 01.03.2018 рік; бездіяльністю Південного регіонального управлінні Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік та діями Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

В свою чергу суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Посилання відповідачів, як на підставу не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, на те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення у спірний період не було, тощо є необґрунтованими.

Так, положеннями Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачами не надано належних доказів відсутності фінансового ресурсу для виплати індексації грошового забезпечення, а також не надано доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату відповідних надбавок, вносячи про це відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 23.03.2002 № 5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

З огляду на зазначене, бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправною.

При цьому, позивач у позовних вимогах просить визначити базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 рік слід зазначити наступне.

Як вже зазначалось, обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». В свою чергу, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають лише рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації.

З огляду на зазначене, індексація грошового забезпечення підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Так, на момент початку невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, пункт 5 Порядку № 1078 передбачав, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Враховуючи вищенаведене вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.

На момент виникнення оскаржуваних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року за № 1294, якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців (далі - постанова № 1294).

Пунктом 13 постанови № 1294 визначено, що остання набирає чинність з 01 січня 2008 року, тобто датою, з якою позивач пов`язує встановлення базового місяця індексації.

Як встановлено судом, вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 р. за № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01 березня 2018 року (далі - постанова № 704).

Проаналізувавши постанову Кабміну України № 1294 в період її дії з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року, тобто періоду який охоплює період оскаржуваних правовідносин, судом вбачається незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.

Отже, незмінність посадового окладу позивача станом на дату виникнення оскаржуваних правовідносин, що з урахуванням стабільності відносин щодо встановлених державою розмірів посадових окладів військовослужбовців свідчить про можливість встановлення січня 2008 року базовим місяцем для перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення позивачу у спірний період.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Предметом заявленого позивачем позову (основною самостійною вимогою) є визнання протиправною бездіяльності відповідачів.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним дій за наявності нормативно визначеного обов`язку їх вчинити, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичної особи (зокрема, неприйняття рішення за клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки тощо).

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 липня 2019 року у справі № 855/314/19.

Позивач у позовних вимогах просить визнати протиправною бездіяльність Одеського прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 22.03.2016 року по 01.03.2018 рік та зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 22.03.2016 року по 01.03.2016 рік.

При цьому суд звертає увагу позивача, на допущену ним технічну помилку (описку) у зобов`язальній частині позовних вимог у заявленому позивачем періоді щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, а саме за період з 22.03.2016 року по 01.03.2016 рік замість вірного за період з 22.03.2016 року по 01.03.2018 рік, оскільки з тексту адміністративного позову та з матеріалів справи вбачається, що спірним є саме цей період.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, в даному випадку адміністративний позов підлягає задоволенню повністю у встановлений судом спосіб із коригуванням вищенаведеного некоректного формулювання позивачем позовних вимог.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Відповідно, суд дійшов висновків, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю у встановлений судом спосіб, а саме визнати бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення у спірний період такою, що допущена відповідачами: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для допущення бездіяльності; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця бездіяльність, тому вона є протиправною.

У зв`язку з чим, зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за відкоригований судом період з 22.03.2016 року по 01.03.2018 рік та у період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, в тому числі похідні вимоги позивача зобов`язального характеру.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Одеського прикордонного загіну щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 22.03.2016 року - 01.03.2018 рік.

Зобов`язати Одеський прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 22.03.2016 року по 01.03.2018 рік, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

Визнати протиправною бездіяльність Південного регіонального управлінні Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік.

Зобов`язати Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року - 22.03.2016 рік, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 )

Відповідач: Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (, 65121, м.Одеса, вул. Левіткна, 113, в/ч 2138)

Відповідач: Південне регіональне управління Державної прикордонної служби України (, 65014, м.Одеса, вул.Жуковського, 1)

Суддя П.П. Марин

.