Справа № 260/914/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/914/19 пров. № А/857/9460/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Смолинця А.В.,

за участю представника відповідача Книш С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року, прийняте суддею Гаврилко С.Є. у місті Ужгороді, повний текст складений 26.05.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державна міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що інформація по країні походження підтверджує факт існування і заборони Партії ісламського відродження Таджикистану, однак, належність позивачки до членів сім`ї особи, яка є членом партії є недоведеним.

Крім того, суд звернув увагу на те, що перебуваючи під пильним оком поліції, брат позивачки, сестра та її мати у 2015 - 2016 роках покидають країну без перешкод повітряним транспортом. Жодних доказів загрози життю або фізичному насильству позивачка не надала.

Судом встановлено, що заявник в розшуку Інтерполу не перебуває.

На думку суду, побоювання ОСОБА_1 щодо її можливого переслідування в Таджикистані є її власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом не враховано, а ДМС України не надано оцінки тому, що ОСОБА_4, засновник партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) є батьком позивачки та внесений у список осіб, які мають зв`язок із тероризмом під номером 1133 (з жовтня 2019 року під номером 1138).

Важливим є те, що позивач виїхала з країни ще в жовтні 2014 року, а ПІВТ заборонили у вересні 2015 року, тобто до тотального переслідування. Однак, ні в Туреччині, ні в Ірані вони не змогли звернутися за захистом, оскільки із Туреччини неодноразово у примусовому порядку повертали до Таджикистану представників ПІВТ.

Звертає увагу на те, що формальне дослідження та перевірка всіх обставин відповідачем призвело до прийняття неправомірного рішення.

Розбіжності в документах щодо прізвища матері позивача пояснюється тим, що ОСОБА_2 - то дівоче прізвище, а у шлюбі вона ОСОБА_3 .

Детальний опис порушення прав людини та переслідування активістів, членів та прибічників ПІВТ, а також членів їх родин описана у відповіді, що надана сектором збору та аналізу інформації по країнах походження ДМСУ на запит ГУ ДМС України в Закарпатській області і була доступна відповідачу.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН випадки, коли заявник може подати докази на підтвердження своєї заяви, швидше виняток, ніж правило. У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, що підтверджують клопотання.

Біженцю важко «довести» кожен елемент своєї справи, тому часто доводиться тлумачити факти, що викликають сумніви, на користь заявника.

Позивач зазначає, що має обґрунтовані побоювання стати в Таджикистані жертвою переслідувань владою країни за прописані політичні переконання як донька одного із засновників ПІВТ, крім того вона є мусульманкою, а влада забороняє вільно сповідувати іслам. Оскільки такі побоювання є реальними, то вона потребує захисту.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

ДМС України у відзиві на апеляційну скаргу наводить обставини справи та зазначає, що заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Маються покликання на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 07.10.2019 року у справі №440/134/19 та від 21.11.2019 року у справі №816/2279/17.

Звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю або фізичного насильства ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки заяви міграційним органом, або під час розгляду справи позивач не надала.

Відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, остання проживала і в Туреччині, і в Ірані, однак, за захистом не зверталася.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно закордонного паспорта Республіки Таджикистану № НОМЕР_1 від 07 вересня 2014 року ОСОБА_1 громадянка Республіки Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17 жовтня 2018 року легально прибула літаком до України (м. Київ) (а.с.51-56).

25 жовтня 2018 року позивач звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Київській області з заявою № 296 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36-45).

Згідно вказаної заяви-анкети від 25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні погрози для життя через те, що вона є донькою одного із засновників партії Ісламського Відродження та у зв`язку з чим вона та її сім`я переслідуються владою Таджикистану. Також вказала, що є прихильником партії Ісламського Відродження. Через це не може повернутися до своєї країни через політичну діяльність батька і брата, так як в Таджикистані затримали старшого брата і катували його, а також затримали маму і вчиняли на неї психологічний тиск, і розпитували про неї. Тому, якщо вона повернеться, може піддатися катуванню і тюремному ув`язненню з боку Служби безпеки Таджикистану. Також сплив строк дії паспорту дитини і вона не може звернутися до консульства Таджикистану або повернутися до своєї країни. Із цих підстав просить надати їй статус політичного біженця, а також її дитині, або визнати особами, які потребують додаткового захисту.

До вказаної заяви позивачем додано лист (з перекладом) Партії Ісламського Відродження Таджикистану від 25 жовтня 2018 року № 00842/2018 щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме: ОСОБА_4 (а.с. 50).

Згідно протоколу співбесіди позивача від 12 листопада 2018 року № N2018КV0296, позивач вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні погрози для життя через те, що вона є донькою одного із засновників партії Ісламського Відродження та у зв`язку з чим вона та її сім`я переслідуються владою Таджикистану. Також вказала, що не є членом партії Ісламського Відродження, а прихильником. ОСОБА_1 стверджує, що вона є громадянкою Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мусульманка за релігійними переконаннями, належить до національності таджичка, розлучена. Виховує сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться в Україні. Позивачка 22 жовтня 2014 року повітряним транспортом вилетіла з міста Душанбе (Таджикистан) разом з неповнолітнім сином до міста Бішкек (Киргизстан). Протягом п`яти місяців, проживаючи в ОСОБА_6 , проходила лікування. З Бішкеку (Киргизстан) повітряним транспортом вилетіла 15 березня 2015 року до Туреччини з метою лікування. Протягом двох років проживала в Туреччині. Перший рік мала посвідку на проживання, а наступний рік проживала без дозвільних документів. Спочатку винаймала житло з дружиною брата ОСОБА_7 , а згодом до них приєднався її брат ОСОБА_8 . Візу до Ірану оформила в Консульстві Ісламської Республіки Іран в Стамбулі терміном з 28 лютого 2017 року до 29 травня 2017 року, а 13 березня 2017 року повітряним транспортом вилетіла до міста Тегеран (Іран). Після прибуття отримала дозвіл на проживання в Ірані, а потім виїхала в Україну - 17 жовтня 2018 року. Кордон перетинала легально, повітряним транспортом аеропорт Бориспіль (а.с. 71-75).

У зв`язку зі зміною місця проживання на Закарпатську область, після отримання дозволу на проживання в ГТТРБ в Закарпатській області, ОСОБА_1 була взята на облік 04 січня 2019 року в ГУДМС України в Закарпатській області (а.с. 84, 85).

Згідно протоколу співбесіди позивача від 07 лютого 2019 року, позивач вказала, що з березня 2015 року і до березня 2017 року проживала в Туреччині, де нею опікувалися представники ПІВТ, які мали офіс в Туреччині. Після закриття офісу їй порадили виїхати з країни, щоб уникнути депортації, як це сталося з двома іншими співвітчизниками, причетними до ПІВТ. Одночасно вказала, що вона не член, а прихильник ПІВТ (а.с.а.с. 90-96).

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як донька засновника та прихильника забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

За інформацією Міністерства закордонних справ України від 13 грудня 2016 року № 640/16-110-3875 судом встановлено, зокрема що Партія ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) - заборонена в Таджикистані опозиційна політична партія була єдиною партією ісламського спрямування на пострадянському просторі, що легально діяла у Таджикистані до вересня 2015 року. Верховний Суд Республіки Таджикистан своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ і визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення». У 2015 році Управління Верховного комісара ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини в Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ. Наразі діяльність ПІВТ у Таджикистані заборонена, а її члени переслідуються як всередині держави, так і за її межами. У вересні 2016 року делегація Таджикистану залишила нараду ОБСЄ з прав людини у м. Варшава (Республіка Польща) у зв`язку з участю у заході активістів ПІВТ. Таке рішення делегація Республіки Таджикистан пояснила тим, що у заході взяли участь «злочинці», які перебувають у міжнародному розшуку (а.с. 173-175).

Виходячи з довідки представника Партія ісламського відродження Таджикистану від 14 березня 2019 року № 008709, встановлено, що ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_9 одного із п`яти засновників ПІВТ (а.с. 169, 170).

Відповідно до Висновку від 11 лютого 2019 року № N2018КV0296 Управління державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 , не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов передбачених статтею 1 частиною 1 пунктами 1, 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та у відповідності до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено позивачу та її неповнолітньому синові ОСОБА_5 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 104-116).

Рішенням ДМС України від 12 квітня 2019 року за № 138-19 ОСОБА_1 та її неповнолітньому синові ОСОБА_5 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні (а.с. 117).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

П.13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Вищевказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №420/6339/18.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європи «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивач на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надала наступні докази: паспорт для виїзду за кордон та паспорт сина; свідоцтво про народження для підтвердження того, що її батько ОСОБА_10 ; документи, які підтверджують по - батькові ОСОБА_11 документи, що підтверджують по - батькові ОСОБА_12 ; лист офісу Голови партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 25.10.2018 року №00842/18; лист ПІВТ від 14.03.2019 року №00870/19; витяг з переліку осіб, які пов`язані з тероризмом рішенням Республіки Таджикистан; заява - анкета від 25.10.2018 року; протоколи співбесід від 12.11.2018 року, 07.02.2019 року; відповідь Управління СБУ в Закарпатській області на запит ГУ ДМС у Закарпатській області; відповідь МЗС України щодо партії Ісламського відродження Таджикистану на запит ГУ ДМС у Закарпатській області; ІКП по Таджикистану наданої сектором збору та аналізу інформації по країнах походження ДМСУ; щорічний звіт Комісії США з питань свободи віросповідання в країнах світу від 02.10.2016 року, Таджикистан; доповіді країни з прав людини 2017 рік, Таджикистан.

Так, відповідно до офісу Голови партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 25.10.2018 року №00842/18 (том 1, а.с.50) ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_1 , яка знаходиться в Україні є донькою одного із засновників ПІВТ ОСОБА_14 . Також вона є прихильницею ПІВТ.

В той же час, як вбачається із висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 11.02.2019 року №2018KV0296 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 1, а.с.107-108) у листі офісу Голови партії Ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) від 25.10.2018 року №00842/18 вказується ім`я засновника ОСОБА_4 , а у копії свідоцтва про народження позивача зазначається ім`я батька ОСОБА_10 . Враховуючи розбіжність у документах, на думку відповідача, останньою недоведено належність останньої до членів сім`ї особи, яка є членом партії ПІВТ.

На думку суду, відповідач не надав належну оцінку зазначеним розбіжностям у поданих позивачем документах, та наданих на їх підтвердження доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, лише зіслався на недоведеність належності до членів сім`ї особи, яка є членом партії ПІВТ

Згідно з відомостями МЗС України Верховний Суд Таджикистану своїм рішенням від 29.09. 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».

У 2015 році Управління Верховного комісару ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, колегією суддів досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме:

ІНФОРМАЦІЯ_4

в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений аналіз фактів щодо позивача, її родинних зв`язків із членом Партії ісламського відродження Таджикистану, можливості переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Крім того, суд зазначає, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою.

Позивач подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

При цьому, суд звертає увагу на те, що при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Крім того, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення Державної міграційної служби України від 12 квітня 2019 року за № 138-19 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, а тому суд вбачає наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №260/914/19 та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 02.11.2020