Справа № 120/1465/20-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/1465/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс Михайло Богданович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

04 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 рік;

- зобов`язати Військової частини НОМЕР_2 здійснити виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 54052,60 грн.;

- зобов`язати Військової частини НОМЕР_2 здійснити виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 138992,40 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог, суд відмовив.

Не погоджуючись з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з підстав порушення судом матеріальних та процесуальних вимог, встановлених КАС України. Так, відповідач вказує, що військовослужбовці за певних умов мають право на додаткові відпустки зі збереженням грошового забезпечення. Використання такого права гарантується безпосередньо під час вибуття особи у відпустку або шляхом компенсації невикористаної відпустки за відповідний рік. Разом з тим, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", припиняється.

Позивач, в свою чергу, направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 від 23.03.2015, виданим Військовою частиною НОМЕР_4 Міністерства оборони України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2019 № 187 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_1 заступника начальника центру напрямків Командного центру Повітряних Сил Збройних Сил України на підставі наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 19.09.2019 № 458 звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України за п. п. "к" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Виключено зі списків особового складу 03.10.2019.

05.02.2020 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 із заявою у якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 як учаснику бойових дій.

За результатами розгляду заяви, Військовою частиною НОМЕР_5 листом від 24.02.2020 №350/147/2/63/пс за дорученням командувача Повітряних Сил Збройних Сил України у фінансово - економічному управлінні Командування Повітряних Сил Збройних Сил України повідомлено позивача, що за період з 2015 по 2019 роки компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не нараховувалась. Також повідомлено, що виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки можлива тільки на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими, оскільки згідно вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Оскільки судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові дні відпустки у 2015 - 2019 роках, він набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби.

Разом із тим, нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на думку суду, має здійснюватись Військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні, тобто в даному випадку Військовою частиною НОМЕР_1 .

Відтак, враховуючи відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 рік, на переконання суду, ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача - Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Водночас суд зауважив, що вимога щодо стягнення чітко визначеної позивачем суми грошової компенсації у розмірі 54052,60 грн., не підлягає задоволенню з тих підстав, що розрахунки суми грошової компенсації, а відповідно й загальна сума компенсації обраховані позивачем самостійно. При цьому, позивач не володіє спеціальними знаннями у сфері фінансово - бухгалтерського обліку, а тому, суд не приймає до уваги вказані розрахунки.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання здійснити виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 138992,40 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, оскіьки саме сума 50000 грн. відповідачиме принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності, і саме Військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем за цією вимогою.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками Вінницького окружного адміністративного суду. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, які зроблені під час розгляду зразкової справи №620/4218/18 (№Пз/9901/4/19) та зазначає таке.

Згідно статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 2 цього Закону закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 8 ст.101 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до абзацу 2 п.14 ст.101 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

Абзацом третім пункту 14 статті 101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В свою чергу, статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року №504/96-ВР передбачено такі види відпусток:

1) щорічні відпустки:

основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки:

відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);

відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);

відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону);

додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

За приписами ст.162 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Аналогічна гарантія закріплена і в п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року, за приписами якої учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Водночас, норми Закону від 22.10.93 № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Аналіз наведених правових норм дає судовій колегії підстави для висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, позивач, який є учасником бойових дій та не використав додаткові дні відпустки у 2015 - 2019 роках, набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби на підставі п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону від 22.10.93 № 3551-XII.

Разом з тим зважаючи на те, що нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки має здійснюватись Військовою частиною за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні, суд першої інстанції обгрунтовано, з метою захисту прав позивача вийшов за межі позовних вимог та зобов"язав відповідача - Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Щодо позовної вимоги позивача здійснити виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 138992,40 грн, враховує наступне.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з абз. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), цей Порядок застосовується у випадку коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Судом встановлено, що позивач, керуючись Порядком №100 та інформацією із довідки про грошове забезпечення визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з 02.10.2019 по 02.04.2020), який становить 138992,40 грн.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, з метою відповідності принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

В даному випадку колегія судів вважає за необхідне зауважити наступне.

Частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Крім того зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, передбачено право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Зокрема, як встановлено судом першої інстанції у даній справі, орієнтовний розмір грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки - 54052, 60 грн., що становить менше третини усієї суми, яка була виплачена на момент звільнення (премія 35% від посадового окладу, надбавка за особливості проходження служби в розмірі; 78% з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років за період з 01.09.2019 по 02.10.2019; грошова допомога при звільненні у запас в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 22 роки календарної служби).

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що невиплачена сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки є значною, проте сума коштів виплачена позивачу на момент звільнення може в повній мірі забезпечити йому достатні засоби для задоволення матеріальних потреб протягом періоду затримки розрахунків.

При цьому, визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.

Як вбачається із матеріалів справи, визначений позивачем розмір середнього заробітку становить 138992,40 грн, що майже втричі більше від орієнтованої невиплаченої суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Враховуючи наведене та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні із суми 138992,40 грн. до суми 50000 грн., оскільки розмір відшкодування визначений позивачем на підставі ст. 117 КЗпП України є таким, що не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Визначаючись щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи, що Військова частина НОМЕР_2 не є належним відповідачем за цією вимогою, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що правильним та ефективним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у розмірі 50000,00 грн.

Отже, за результатом апеляційного розгляду справи колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції, що дії відповідачів у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами не відповідали критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, що підтверджує висновок суду першої інстанції про обгрунтованість позовним вимог позивача.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.