Справа № 400/3204/20
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2020 р. № 400/3204/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М., розглянув в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач), в якій просить визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання вихідних днів для відпочинку ОСОБА_1 протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 82 (вісімдесят дві) доби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за дні відпочинку у кількості 82 (вісімдесят дві) доби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

Відповідач надав відзив на позов, просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що виплата грошової компенсації за невикористані дні відпочинку в даному випадку не передбачено чинним законодавством, а інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.

Відповідно до ч. 9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, матеріали, що містяться у справі, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

За час проходження військової служби у Військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , брав безпосередню участь в Антитерористичний операції з 30.12.2015 року по 13.06.2016 року, з 28.06.2015 року по 30.09.2016 року.

У зв`язку з оголошенням про мобілізацію та особливий період військова частина НОМЕР_3 змінила своє найменування з «військова частина НОМЕР_3 » на «військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ». Після завершення періоду мобілізації військовій частині було повернуто попереднє умовне найменування - військова частина НОМЕР_3 . А, відповідно до директиви МОУ та Генерального штабу ЗСУ з 27 грудня 2019 року введено в дію умовне найменування - військова частина НОМЕР_1 , при цьому з 28 грудня 2019 року умовне найменування військова частина НОМЕР_3 анульоване.

21 жовтня 2016 року позивача було звільнено з військової служби в запас. Однак, відповідач так і не нарахував та не надав позивачеві вихідних днів за проведенні останнім завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганської областях.

Позивач вважає, що він має право на компенсацію за невикористані дні відпочинку терміном 82 (вісімдесят два) дні за вихідні, святкові та неробочі дні, які позивач провів під час виконання завдань у зоні проведення АТО у Донецькій та Луганської областях, які повинні бути компенсовані відповідачем, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2, 3 цієї ж статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ (далі - Закон 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що й було виплачено позивачу згідно витягу з наказу від 05.01.2019р. №5 (а.с.8).

Стаття 10 Закону 2011-ХІІ визначає, що загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті.

Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.

Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу.

Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем (п.4 ст.10 Закону 2011-ХІІ)

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником) (п.4 ст.10 Закону 2011-ХІІ).

Отже, аналізуючи Закон 2011-ХІІ, суд не знаходить жодної норми, яка б визначала виплату компенсації, про яку зазначає позивач в позові.

Питання роботи у вихідні та святкові дні регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Водночас слід врахувати, що: святкові (неробочі) дні встановлюються виключно законодавством, зокрема ст. 73 КЗпП України; вихідні дні підприємство встановлює самостійно залежно від графіка роботи.

Відповідно до ст. 73 КЗпП робота у святкові (неробочі) дні допускається: на безперервно діючих підприємствах, де припинення роботи неможливе через виробничо-технічні умови; у зв`язку з необхідністю обслуговування населення; у випадках, передбачених ст. 71 КЗпП.

Згідно зі ст. 72 КЗпП робота у вихідний день може компенсуватися за згодою сторін у грошовій формі в подвійному розмірі або наданням іншого дня відпочинку. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 КЗпП України як робота у святкові та неробочі дні. Період для надання іншого дня відпочинку визначається за згодою сторін, але за можливістю - через найкоротший проміжок часу після роботи у вихідний день.

Визначені КЗпП норми оплати за роботу у вихідні, святкові (неробочі) дні є мінімальними державними гарантіями.

Кодекс законів про працю України регулює відносини працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, але роботодавець може самостійно встановлювати більш високі рівні оплати праці за роботу в такі дні на підставі ст. 97 КЗпП і ст. 15 Закону від 24.03.95 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Основним законом, що регулює відносини військовослужбовців під час проходження служби у Збройних Силах України є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ (далі - Закон 2011-ХІІ). Цим Законом не передбачено виплату компенсації за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні згідно Закону України від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та наказу Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016р.

Відтак, позовні вимоги про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання вихідних днів для відпочинку ОСОБА_1 протиправною та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 82 (вісімдесят дві) доби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення, не можуть бути задоволені судом.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 241-243, 246, 250, 255, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання вихідних днів для відпочинку ОСОБА_1 протиправною та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні відпочинку терміном 82 (вісімдесят дві) доби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник