Справа № 420/2489/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2489/20
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Димерлія О.О.

суддів: Шляхтицького О.І. , Єщенка О.В.

за участю секретаря - Пономарьової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі № 420/2489/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди у розмірі 17000грн.,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень від 24.04.2020р., просив суд визнати протиправними дії та бездіяльність Міністерства юстиції України, зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити певні дії, стягнути моральну шкоду у розмірі 17000грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №605-р ОСОБА_1 призначено Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини, яка відносилась до посад державної служби. 10.11.2015р. ОСОБА_1 звернувся до Секретаріату Кабінету Міністрів України із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 24.11.2015р., яку Департаментом документообігу та контролю Секретаріату КМУ зареєстровано о 10год. 25хв. 10 листопада 2015р. за вхід.№45567/0/1-15. У подальшому, 11.11.2015р. ОСОБА_1 , через Міністерство юстиції України, звернувся до Прем`єр міністра України із заявою про залишення заяви від 10 листопада 2015р. без розгляду, та заявою про звільнення з посади з 01.12.2015р. у зв`язку з сімейними обставинами, станом здоров`я та відсутністю житла у м.Києві, за ст.38 Кодексу Законів про працю України, яка не відкликалась, та не змінювалась. Додатково до Міністерства юстиції України ОСОБА_1 подавався Лист Інституту законодавства Верховної Ради України від 11.11.2015р. №22/717-14 скерований Кабінету Міністрів України щодо звільнення ОСОБА_1 з переведенням до подальшої роботи в Інститут законодавства ВРУ, та заява від 11.11.2015р. адресована Прем`єр міністру України про звільнення з посади Уповноваженого із переведенням до подальшої роботи в Інститут законодавства ВРУ з 01.12.2015р. У зв`язку з відсутністю бажання продовжувати роботу на посаді Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_1 01.12.2015р. припинив виконання трудових (службових) обов`язків, та у період з 26.12.2015р. по 03.01.2016р. перебував поза межами України з приватною метою, а також з 01.12.2015р. знаходився на амбулаторному лікуванні. Однак, Розпорядженням КМУ від 16.12.2015р. №1357-р ОСОБА_1 звільнено з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у зв`язку з переходом на іншу роботу. Згодом позивачу стало відомо, що його трудову книжку, за відсутності згоди, протиправно було передано до Інституту законодавства ВРУ. Крім того, з урахуванням ч.1 ст.116 КЗпП України, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, Міністерством юстиції України вищевказаних приписів трудового законодавства не виконано. До того ж, на думку позивача, запис про звільнення з займаної посади, якій міститься в його трудовій книжці, не містить вказівок на статтю, пункт КЗпП або норму іншого закону, з урахуванням якої ОСОБА_1 звільнено. Отже, неналежним чином оформлена трудова книжка не вважається виданою належним шляхом, а тому МЮУ, у межах спірних правовідносин, зобов`язане виконати вимоги п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58. Також, позивач стверджує, що запит про доступ до публічної інформації від 03.02.2020р. №2-1/2020 Міністерством юстиції України розглянуто не належним чином. Як стверджує позивач, вищеозначене завдало ОСОБА_1 втрат матеріального та немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, та інших негативних явищ. Окрім того, на думку позивача, Міністерством юстиції України неправомірно призначено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) уповноваженим представником Міністерства юстиції України в судах.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі №420/2489/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо не надання ОСОБА_1 повної публічної інформації на запит про доступ до публічної інформації від 03 лютого 2020 року №2-1/2020, а саме: яка конкретно службова особа (службові особи), із зазначенням посади, прізвища, ім`я, по-батькові, яка (які) не є Урядовим Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини, призначеним Кабінетом Міністрів України, виконувала (ли) обов`язки Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з 01 червня по 31 грудня 2015 року, із вказівкою - в які конкретно дати такі конкретні службові особи (особа) виконували ці обов`язки; в який день та в якій спосіб ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, за якою ОСОБА_1 було звільнено з цієї посади; яка посадова особа Міністерства юстиції України та у який конкретно день (дні) здійснила заповнення та видачу трудової книжки ОСОБА_1 за умов його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, здійснила ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про його звільнення; чи було здійснено видачу трудової книжки ОСОБА_1 та його ознайомлення з відповідним наказом у день його звільнення чи в інший день, чи було це здійснене особисто ОСОБА_1 чи в інший спосіб.

Зобов`язано Міністерство юстиції України надати ОСОБА_1 повну публічну інформацію на запит про доступ до публічної інформації від 03 лютого 2020 року №2-1/2020, а саме: яка конкретно службова особа (службові особи), із зазначенням посади, прізвища, ім`я, по-батькові, яка (які) не є Урядовим Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини, призначеним Кабінетом Міністрів України, виконувала (ли) обов`язки Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з 01 червня по 31 грудня 2015 року, із вказівкою - в які конкретно дати такі конкретні службові особи (особа) виконували ці обов`язки; в який день та в якій спосіб ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, за якою ОСОБА_1 було звільнено з цієї посади; яка посадова особа Міністерства юстиції України та у який конкретно день (дні) здійснила заповнення та видачу трудової книжки ОСОБА_1 за умов його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, здійснила ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про його звільнення; чи було здійснено видачу трудової книжки ОСОБА_1 та його ознайомлення з відповідним наказом у день його звільнення чи в інший день, чи було це здійснене особисто ОСОБА_1 чи в інший спосіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 Одеський окружний адміністративний суд виходив з того, що позивач не оскаржує ані наказ про своє звільнення, ані розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення, що свідчить про згоду позивача на звільнення саме у зв`язку з переведенням до Інституту законодавства Верховної Ради України, а тому, в даному випадку, відсутні порушення відповідачем вимог ст. 36, 38 КЗпП України в частині безпідставності звільнення позивача за його заявою після спливу двох тижнів.

Також, Міністерством юстиції України 1 грудня 2015 року направлено та Кабінетом Міністрів України отримано лист з проханням розглянути в установленому порядку питання про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у зв`язку з переходом на іншу роботу згідно поданої заяви та подальше винесення розпорядження Кабінетом Міністрів України тільки 16 грудня 2015 року не залежало від відповідача по справі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що розпорядження Кабінету Міністрів України №1357-р від 16 грудня 2015 року надійшло до Міністерства юстиції України 28.12.2015 року (вх. №15524-0-4-15) та в той же день Міністерством юстиції України виданий наказ від 28.12.2015 року №4559/к, яким позивач вважається звільненим з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з 28 грудня 2015 року у зв`язку з переходом на іншу роботу.

При цьому, жодною нормою законодавства не визначено процедури розгляду заяви про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та строків направлення матеріалів до Кабінету Міністрів України в такому випадку, а також винесення наказу на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України, будь-яких норм законодавства, які б в даному випадку порушив відповідач, позивач не навів, а норми КЗпП України відповідачем не порушено.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності бездіяльності в частині невчасного опрацювання та надання подання Міністра юстиції до Кабінету Міністрів України через його Секретаріат про звільнення ОСОБА_1 , а також невчасного виконання Міністерством юстиції України розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення ОСОБА_1 з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Також, судом першої інстанції не встановлено порушень прав позивача в частині не внесення до трудової книжки статті КЗпП України, з огляду на відсутність будь-яких наслідків для позивача.

Крім того, в матеріалах справи міститься витяг з Книги обліку трудових книжок та вкладишів до них, в якому міститься підпис позивача про отримання трудової книжки.

Не зазначення, у даному випадку, в трудовій книжці ОСОБА_1 конкретної статті КЗпП України за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини жодним чином не свідчить про вимушений прогул позивача, оскільки ОСОБА_1 звільнено з підстав переходу до Інституту законодавства Верховної Ради України, що відповідно виключає наявність вимушеного прогулу.

Також, під час розгляду даної справи Одеським окружним адміністративним судом встановлено, що запит про доступ до публічної інформації від 03.02.2020р. №2-1/2020 Міністерством юстиції України розглянуто не належним чином.

При цьому, в частині позовних вимог, які задоволено судом встановлено не доведеність та безпідставність позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, оскільки спричинення такої шкоду позивачу не наданням повної відповіді на запит не доведено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що судом першої інстанції в означеній частині позовних вимог не в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини справи, які мають значення для вірного її вирішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим останній просить оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що жодної заяви щодо звільнення у жовтні 2015р. ОСОБА_1 не подавалось. Зі змісту, часу та порядку подання заяв про звільнення у Міністерства юстиції України була можливість визначити на якій підставі та коли позивача має бути звільнено. Також, Лист Інституту законодавства Верховної Ради України від 11.11.2015р. №22/717-14 щодо переведення ОСОБА_1 позивачем до МЮУ надано 11.11.2015р. Крім того, судом першої інстанції під час вирішення спору не застосовано норми Регламенту КМУ, схваленого Постановою КМУ від 18.07.2007р. №950, ст.3 Постанови КМУ від 31.05.2006р. №784, у редакції чинній в листопаді 2015р., не враховано надані докази, та фактичні обставини справи. Крім того, позивач стверджує про порушення строків його звільнення, оскільки він мав гарантоване ст.ст.36, 38 КЗпП України право на самостійне встановлення у відповідній заяві дати звільнення не раніше ніж за два тижні після подання такої заяви. До того ж, з 01.12.2015р. ОСОБА_1 не виконував посадові обов`язки, не перебував на робочому місці Уповноваженого, та знаходився у стані вимушеного прогулу. Таким чином, на думку позивача, його звільнення з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини відбулося з грубим порушенням норм трудового законодавства.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України подано апеляційну скаргу у якій скаржником акцентовано на тому, що судом першої інстанції в означеній частині позовних вимог не в повному обсязі з`ясовано фактичні обставини справи, які мають значення для вірного її вирішення, порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим останній просить оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем не наведено жодних доказів та фактів, які б безумовно свідчили про порушення його прав, свобод та охоронюваних законом інтересів оскаржуваними діями Міністерства юстиції України, оскільки відповідачем своєчасно надано змістовну та обґрунтовану відповідь з усіх питань викладених у запиті ОСОБА_1 . Натомість, на думку відповідача, ОСОБА_1 фактично не погоджується зі змістом наданої відповіді, не згода з якою не свідчить про порушення Міністерством вимог чинного законодавства, у тому числі, про наявність протиправної бездіяльності як пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень. Крім того, відповідач зазначає, що невжиття ОСОБА_1 активних дій протягом строку звернення до суду свідчить про пасивність поведінки щодо захисту прав, та не може слугувати безумовною підставою для поновлення строку звернення до суду. Також, на думку скаржника, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідного запису є належним та достовірним підтвердженням того, що Мікуліна Т.О. уповноважена на вчинення в судах України будь-яких процесуальних дій від іменні Міністерства юстиції України.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України зазначає про законність та обґрунтованість рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі №420/22489/20 в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, та в означеній частині просить залишити його без змін, а в частині задоволення позовних вимог - скасувати, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У свою чергу у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 наголошує на законності та обґрунтованості рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі №420/2489/20 в частині задоволення позовних вимог, та в означеній частині просить залишити його без змін, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасувати, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції розглянув доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, із залишенням без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства юстиції України, які полягають у невчасному опрацюванні та наданні подання Міністра юстиції до Кабінету Міністрів України через його Секретаріат про звільнення ОСОБА_1 , невчасному виконанні відповідачем розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не визначенні відповідачем у трудовій книжці позивача норми закону про працю, за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не наданні позивачу письмового повідомлення про переміщення його трудової книжки після такого звільнення; зобов`язання Міністерства юстиції України доповнити запис трудової книжки ОСОБА_1 стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, із визначенням конкретної норми Кодексу законів про працю України, а саме ч. 1 ст. 38 та п. 5 ч. 1 ст. 36 в їх сукупності як правової підстави звільнення позивача згідно Кодексу законів про працю України, виплатити позивачу середній заробіток на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з часу неналежного заповнення трудової книжки до часу доповнення запису трудової книжки позивача стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, виходячи з наступного.

Зокрема, колегію суддів установлено, що перебуваючи на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, ОСОБА_1 звернувся до Прем`єр-міністра України Яценюка А.П. із заявою від 10.11.2015р. про звільнення його із займаної посади за власним бажанням з 24.11.2015 року відповідно до вимог Кодексу законів про працю України.

Однак, 11.11.2015р. ОСОБА_1 звернувся до Прем`єр-міністра України Яценюка А.П. із іншою заявою, у якій просив заяву від 10.11.2015р. щодо звільнення за власним бажанням залишити без розгляду.

Також, 11.11.2015р. ОСОБА_1 на ім`я Прем`єр-міністра України Яценюка А.П. подано заяву про звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я та відсутністю житла у м.Києві за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 01.12.2015 року.

Крім того, ОСОБА_1 на ім`я Прем`єр-міністра України Яценюка А.П. подано заяву щодо звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини за переведенням до подальшої роботи в Інституті законодавства Верховної Ради України з 01.12.2015р., до якої додано Лист Інституту законодавства Верховної Ради України від 11.11.2015р. №22/717-14, який адресовано Кабінету Міністрів України, у якому, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , викладено прохання звільнити його за переведенням для подальшої роботи в Інституті законодавства Верховної Ради України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1357-р від 16.12.2015року ОСОБА_1 звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у зв`язку з переходом на іншу роботу.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2015 року №4559/к «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року №1357-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини», оголошено розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року №1357-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини», та зазначено, що ОСОБА_1 вважається звільненим з посади 28 грудня 2015 року у зв`язку з переходом на іншу роботу з виплатою йому компенсації за невикористані відпустки.

Також, у матеріалах справи наявна Книга обліку трудових книжок і вкладишів до них, відповідно до якої трудову книжку ОСОБА_1 , на підставі наказу №4559/к від 28.12.2015 року, заповнено та видано позивачу, зокрема, 28.12.2015р.

Вищеозначені обставини слугували підставою для звернення ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою 23 березня 2020р.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства юстиції України, що полягають у невчасному опрацюванні та наданні подання Міністра юстиції до Кабінету Міністрів України через його Секретаріат про звільнення ОСОБА_1 , невчасному виконанні відповідачем розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не визначенні відповідачем у трудовій книжці позивача норми закону про працю, за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не наданні позивачу письмового повідомлення про переміщення його трудової книжки після такого звільнення; зобов`язання Міністерства юстиції України доповнити запис трудової книжки ОСОБА_1 стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, із визначенням конкретної норми Кодексу законів про працю України, а саме ч. 1 ст. 38 та п. 5 ч. 1 ст. 36 в їх сукупності як правової підстави звільнення позивача згідно Кодексу законів про працю України, виплатити позивачу середній заробіток на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з часу неналежного заповнення трудової книжки до часу доповнення запису трудової книжки позивача стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).

Зі змісту наведених норм КАС України убачається, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, дана справа стосується звільнення ОСОБА_1 з публічної служби, у зв`язку з чим строк звернення до суду з даним позовом у вищеозначеній частині позовних вимог становить один місяць, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Як установлено колегією суддів, та зазначено позивачем в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом (т.І а.с.105), про порядок звільнення ОСОБА_1 останньому після звільнення було усно повідомлено в МЮУ у січні 2016р.

Водночас, з даною позовною заявою в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства юстиції України, що полягають у невчасному опрацюванні та наданні подання Міністра юстиції до Кабінету Міністрів України через його Секретаріат про звільнення ОСОБА_1 , невчасному виконанні відповідачем розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не визначенні відповідачем у трудовій книжці позивача норми закону про працю, за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не наданні позивачу письмового повідомлення про переміщення його трудової книжки після такого звільнення; зобов`язання Міністерства юстиції України доповнити запис трудової книжки ОСОБА_1 стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, із визначенням конкретної норми Кодексу законів про працю України, а саме ч. 1 ст. 38 та п. 5 ч. 1 ст. 36 в їх сукупності як правової підстави звільнення позивача згідно Кодексу законів про працю України, виплатити позивачу середній заробіток на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з часу неналежного заповнення трудової книжки до часу доповнення запису трудової книжки позивача стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, позивач - ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду звернувся лише 23 березня 2020р., тобто поза межами законодавчо передбачених строків звернення до суду за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інетерсів.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

Проте, позивачем не надано до суду доказів того, що він вчиняв всі необхідні дії, які свідчать про бажання реалізації його процесуальних прав з метою їх захисту та не надав доказів на підтвердження неможливості звернення до суду в межах місячного строку з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, не є юридично спроможними, на думку колегії суддів, доводи ОСОБА_1 відносно того, що Одеським окружним адміністративним судом неодноразово досліджувалось питання строку звернення позивача до суду з даною позовною заявою, за наслідками якого ухвалою суду від 13.04.2020р. поновлено строк звернення до суду, а ухвалою суду від 01.06.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки наведені у вказаних судових рішеннях висновки жодним чином не спростовують того, що позивач звернувся до суду з означеною частиною позовних вимог поза межами законодавчо визначеного процесуального строку.

Окрім того, жодних ґрунтовних, та заслуговуючи на увагу колегії суддів доводів, з підтверджуючими доказами, щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з означеною частиною позовних вимог ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надано.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 123 КАС України, відповідно до частини 4 якої якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущено встановлений законом процесуальний строк звернення до суду із вищевказаними позовними вимогами, водночас, будь-яких обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску такого строку не наведено та не доведено, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства юстиції України, які полягають у невчасному опрацюванні та наданні подання Міністра юстиції до Кабінету Міністрів України через його Секретаріат про звільнення ОСОБА_1 , невчасному виконанні відповідачем розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не визначенні відповідачем у трудовій книжці позивача норми закону про працю, за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не наданні позивачу письмового повідомлення про переміщення його трудової книжки після такого звільнення; зобов`язання Міністерства юстиції України доповнити запис трудової книжки ОСОБА_1 стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, із визначенням конкретної норми Кодексу законів про працю України, а саме ч. 1 ст. 38 та п. 5 ч. 1 ст. 36 в їх сукупності як правової підстави звільнення позивача згідно Кодексу законів про працю України, виплатити позивачу середній заробіток на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з часу неналежного заповнення трудової книжки до часу доповнення запису трудової книжки позивача стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Між тим, залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині зобов`язання Міністерства юстиції України виплатити позивачу середній заробіток на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з часу неналежного заповнення трудової книжки до часу доповнення запису трудової книжки позивача стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що означена позовна вимога тісно пов`язана з позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства юстиції України, що полягають у не визначенні у трудовій книжці позивача норми закону про працю, за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини; зобов`язання Міністерства юстиції України доповнити запис трудової книжки ОСОБА_1 стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, із визначенням конкретної норми Кодексу законів про працю України, а саме ч. 1 ст. 38 та п. 5 ч. 1 ст. 36 в їх сукупності як правової підстави звільнення позивача згідно Кодексу законів про працю України. Отже, питання стягнення середнього заробітку, на думку апеляційного суду, у даному випадку, може бути розглянуто у разі задоволення позову ОСОБА_1 в частині внесення виправлень до його трудової книжки.

Відносно тверджень ОСОБА_1 щодо ненадання Міністерством юстиції України повної публічної інформації на запит про доступ до публічної інформації від 03 лютого 2020 року №2-1/2020, колегія суддів зазначає наступне.

Так, 01.02.2020 року ОСОБА_1 на адресу Міністерства юстиції України надіслано Запит на інформацію №2-1/2020, у якому заявником викладено прохання надати наступну інформацію, а саме:

- яка конкретно службова особа (службові особи), із зазначенням посади, прізвища, ім`я, по-батькові, яка (які) не є Урядовим Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини, призначеним Кабінетом Міністрів України, виконувала (ли) обов`язки Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з 01 червня по 31 грудня 2015 року, із вказівкою - в які конкретно дати такі конкретні службові особи (особа) виконували ці обов`язки;

- скільки вихідних документів за підписом ОСОБА_1 , як Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини спрямовано до Європейського суду з прав людини, державних органів, підприємств, установ та організацій, починаючи з 02 грудня 2015 року включно;

- в який день та в який спосіб ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, за якою ОСОБА_1 було звільнено з цієї посади (надати посвідчену копію заяви, за якою ОСОБА_1 було звільнено з цієї посади);

- яка посадова особа Міністерства юстиції України та у який конкретно день (дні) здійснила заповнення та видачу трудової книжки ОСОБА_1 за умов його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, здійснила ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про його звільнення;

- чи було здійснено видачу трудової книжки ОСОБА_1 та його ознайомлення з відповідним наказом у день його звільнення чи в інший день, чи було це здійснено особисто ОСОБА_1 чи в інший спосіб.

Колегіє суддів установлено, що Міністерством юстиції України на ім`я ОСОБА_1 надіслано лист від 07.02.2020р. №5913/ПІ-Б-261/14.1 «Щодо розгляду запиту», яким адресата повідомлено, що відповідно до статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», та у зв`язку з тим, що запит потребує надання великого обсягу інформації, прийнято рішення про продовження строку його розгляду до двадцять робочих днів.

За наслідками розгляду вищеозначеного Запиту ОСОБА_1 на інформацію №2-1/2020 від 01.02.2020р., Міністерством юстиції України на ім`я ОСОБА_1 надіслано лист від 28.02.2020р. №9870/ПІ-Б-261/14.1 «Щодо розгляду запиту», у якому зазначено, що згідно з інформацією, яка міститься в матеріалах архівної особової справи, ОСОБА_1 з 23.06.2015р. по 28.12.2015р. перебував на посаді Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України. Відповідно до пункту 7 Положення про Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006р. №784 (у редакції, яка була чинною на період, вказаний у запиті), а також пункту 5.1 Положення про Секретаріат Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України від 11.03.2015р. №489/к, у разі відсутності Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини його обов`язки виконує керівник Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України. На посаді керівника Секретаріату з 20.08.2014 року перебуває ОСОБА_4 . У разі відсутності керівника Секретаріату виконання його обов`язків відповідно до наказу здійснює один із його заступників (пункт 5.4 зазначеного вище положення). З червня по грудень 2015 року ОСОБА_1 за період роботи на посаді Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини був відсутній на роботі з таких причин: 13 липня 2015 року, 10 серпня 2015 року, 03 та 04 вересня 2015 року - відпустка без збереження заробітної плати; з 07 по 09 вересня 2015 року, з 21 по 25 вересня 2015 року, з 04 по 07 жовтня 2015 року - відрядження; 26 жовтня 2015 року - щорічна основна відпустка; з 03 по 05 листопада 2015 року - відрядження; з 27 по 29 листопада 2015 року - відрядження; з 11 по 13 листопада 2015 року - тимчасова непрацездатність. У зазначені дні відсутності на роботі ОСОБА_1 обов`язки Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини виконувала керівник Секретаріату ОСОБА_4 . Стосовно надання інформації про кількість вихідних документів за підписом ОСОБА_1 як Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, що були спрямовані до Європейського суду з прав людини, державних органів, підприємств, установ та організацій, починаючи з 02.12.2015р. включно, позивача повідомлено, що відповідно до пункту 11.4 Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015р. №1405/5 (у редакція, яка була чинною на період, вказаний у запиті), при реєстрації вихідного листа (листа-відповіді) йому надається реєстраційний індекс, який складається з вхідного індексу (який було присвоєно при реєстрації документа) та через правобічну похилу риску індексу структурного підрозділу (що надає відповідь). Відповідно до пункту 30.3.4 Вищезазначеної Інструкції ініціативні листи, підготовлені у структурних підрозділах апарату Міністерства, реєструються у структурних підрозділах особами, відповідальними за діловодство, у журналах вихідної кореспонденції, в якому зазначається дата відправлення документа, вихідний реєстраційний індекс документа, кількість додатків та адресат (пункт 35.10 вищезазначеної інструкції). У зв`язку з зазначеним та відсутністю графи підписант у журналах вихідної кореспонденції, заявника повідомлено, що надати інформацію про кількість вихідних документів за підписом ОСОБА_1 як Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини не є можливим. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006р. №784 (у редакції, яка була чинною на період, вказаний у запиті) Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини призначає на посаду та звільняє з посади Кабінет Міністрів України за поданням Міністра юстиції. Також, заявнику надано наявні у матеріалах архівної особової справи ОСОБА_1 копії заяв про звільнення ОСОБА_1 з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини. Окрім того, у зазначено листі вказано, що ОСОБА_1 було звільнено з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.12.2015р. №1357-р. Наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2015р. №4559/к було оголошено розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2015р. №1357-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини». В архівній особовій справі ОСОБА_1 відмітка про ознайомлення з вищезазначеним наказом Мін`юсту відсутня. Щодо видачі трудової книжки ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №59, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 повідомлено про неможливість надання інформації стосовно посадової особи Мін`юсту, яка заповнила та видала трудову книжку ОСОБА_1 .

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI, відповідно до статті 1 якого публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується, у тому числі, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з ч.3 ст.10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону, у тому числі, визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Строки розгляду запитів на інформацію передбачено статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до якої розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації регламентовано статтею 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно з приписами якої рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, колегія суддів погоджується з висновками окружного адміністративного суду, викладеними в рішенні суду від 26.06.2020р., відносно того, що Міністерством юстиції України у повному обсязі не надано відповіді на запит ОСОБА_1 щодо того, яка конкретно службова особа (службові особи), із зазначенням посади, прізвища, ім`я, по-батькові, яка (які) не є Урядовим Уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини, призначеним Кабінетом Міністрів України, виконувала (ли) обов`язки Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з 01 червня по 31 грудня 2015 року, із вказівкою - в які конкретно дати такі конкретні службові особи (особа) виконували ці обов`язки, оскільки не надано такої інформації за весь період, про який запитував позивач, зокрема, по 31 грудня 2015 року.

Також, відповідачем не надано відповідь на запит ОСОБА_1 стосовно того, в який день та спосіб позивачем подано заяву про звільнення, за якою його звільнено з посади, з наданням її засвідченої копії, оскільки МЮУ надано всі наявні заяви, які надходили від позивача щодо його звільнення без зазначення яка заява фактично розглянута та за якою його звільнено.

Також, відповідачем не надано інформацію на запит позивача стосовно того, яка посадова особа Міністерства юстиції України та у який конкретно день (дні) здійснила заповнення та видачу трудової книжки ОСОБА_1 за умов його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, здійснила ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про його звільнення; чи було здійснено видачу трудової книжки ОСОБА_1 та його ознайомлення з відповідним наказом у день його звільнення чи в інший день, чи було це здійснене особисто ОСОБА_1 чи в інший спосіб.

При цьому, посилання відповідача на неможливість надання такої інформації не є обґрунтованими, оскільки у відповіді на запит не зазначено, що перешкоджало надати таку інформацію, та в Книзі обліку трудових книжок, а також трудовій книжці, містяться підписи посадових осіб, які вчиняли такі дії.

Будь-яких доводів відповідача щодо неможливості надання такої інформації, її конфіденційності, тощо у відповіді на запит позивача не зазначено.

Щодо запиту на інформацію стосовно вихідних документів за підписом ОСОБА_1 , як Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини спрямованих до Європейського суду з прав людини, державних органів, підприємств, установ та організацій, починаючи з 2 грудня 2015 року включно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності ненадання такої інформації, оскільки така інформація не підпадає під визначення публічної інформації, вона не відображена та не задокументована будь-якими засобами на будь-яких носіях, вона є фактично аналізом документообігу відповідача та для її надання фактично потрібно проведення аналізу та створення такої інформації, при цьому, відповідач не зобов`язаний володіти такою інформацією.

При цьому, суд не вбачає законодавчо передбачених підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України моральної шкоди, заподіяної позивачу через незаконну бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Міністерства юстиції України в розмірі 17000 грн., з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи положення ст.1174 Цивільного кодексу України, котрими передбачено відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди, та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовано Верховним Судом у Постанові від 10.04.2019р. у справі №464/3789/17, у якій зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Крім того, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними, та допустимими доказами.

Між тим, як встановлено судом, позивачем - ОСОБА_1 будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем Міністерством юстиції України моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров`я, тощо, до матеріалів позовної заяви не додано, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач, визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 17000грн., а відтак, означена позовна вимога, на думку суду, не є правомірною, та обґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Що стосується посилань ОСОБА_1 відносно того, що надані позивачу Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) документи сформовано та підписано неналежним представником Мікуліною Т.О., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії Витягу з Наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 26.12.2019р. №21-к, Мікуліну Тетяну Олександрівну з 28 грудня 2019р. призначено у порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Статтею 1 Кодексу адміністративного судочинства України визначено юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлено порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Частинами 1, 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Частиною 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною 3 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Відповідно до частини 4 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, із системного аналізу вищенаведених приписів чинного процесуального законодавства вбачається, що Кодексом адміністративного судочинства України розмежовано такі юридичні категорії як "представництво" та "самопредставництво".

Відповідно до підпункту 19 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів") положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.

2 червня 2016 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", яким внесено зміни до Конституції України, відповідно до яких розділ XV "Перехідні положення" Основного Закону України доповнено пунктом 16-1, підпунктом 11 якого передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року №1401-VIII.

Таким чином, з 1 січня 2020 року представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

При цьому, підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України врегульовано лише питання представництва.

Натомість, самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегією суддів встановлено, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України процесуальних прав, можливий за умови сукупної наявності зазначених умов.

Відтак, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначено її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Статтею 82 Цивільного кодексу України передбачено, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно з частиною 4 статті 87 Цивільного кодексу України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, і спеціальним законом, а саме Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", статтею 4 якого визначено загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи, до яких, у тому числі, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено, що з метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі, з-поміж інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина 3 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Мікуліна Тетяна Олександрівна є особою, яку обрано (призначено) до органу управління Міністерства юстиції України, уповноважено представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає, що відповідно до ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, із системного аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Тобто, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та достатніми доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми - це прерогатива суду.

До того ж, судом встановлено, що в позовній заяві ОСОБА_1 не наведено аргументованих доводів, та до матеріалів справи не додано належних, та допустимих доказів на підтвердження того, що прийняте судом рішення тривалий час відповідачем не буде виконуватись, а тому дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Відтак, з урахуванням встановлення фактичних обставин справи, в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає частковому задоволенню, з вищенаведених підстав.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують докази, досліджені та перевірені судом апеляційної інстанції, в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, та не впливають на висновки суду, викладені в даному судовому рішенні.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норми матеріального права та порушення норм процесуального права, а відтак, відповідно до ст.ст.315, 317 КАС України, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2020р. по справі № 420/2489/20 підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Керуючись ст. ст.122, 123, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі № 420/2489/20 в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства юстиції України, що полягають у невчасному опрацюванні та наданні подання Міністра юстиції до Кабінету Міністрів України через його Секретаріат про звільнення ОСОБА_1 , невчасному виконанні відповідачем розпорядження Кабінету Міністрів України про звільнення позивача з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не визначенні відповідачем у трудовій книжці позивача норми закону про працю, за якою його було звільнено з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, не наданні позивачу письмового повідомлення про переміщення його трудової книжки після такого звільнення; зобов`язання Міністерства юстиції України доповнити запис трудової книжки ОСОБА_1 стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, із визначенням конкретної норми Кодексу законів про працю України, а саме ч. 1 ст. 38 та п. 5 ч. 1 ст. 36 в їх сукупності як правової підстави звільнення позивача згідно Кодексу законів про працю України, виплатити позивачу середній заробіток на посаді Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини з часу неналежного заповнення трудової книжки до часу доповнення запису трудової книжки позивача стосовно його звільнення з посади Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - скасувати.

У вказаній частині позовних вимог прийняти нове рішення про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі № 420/2489/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано суддями 04 листопада 2020 року.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Шляхтицький О.І. Єщенко О.В.