Справа № 240/1038/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
04 листопада 2020 року м. Житомир справа № 240/1038/20
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку,
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані 25 днів щорічної відпустки за 2014 рік, за не використані 35 днів щорічної основної відпустки за 2015 рік, та за невикористані 25 днів щорічної основної відпустки за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 25 днів щорічної відпустки за 2014 рік, за не використані 35 днів щорічної основної відпустки за 2015 рік, та за невикористані 25 днів щорічної основної відпустки за 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.05.2019;
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 роки за період з 15.05.2019 по день фактичної виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 роки шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати.
Позовні вимоги в частині нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 роки обґрунтовані ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Нагірняка М.Ф. від 13.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року в справі № 240/1038/20 залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в частині щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2020 в справі № 240/1038/20 ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року скасовано, справу направлено до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 задоволено заяву судді Нагірняка М.Ф. про самовідвід та відведено суддю від розгляду справи № 240/1038/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. Справу передано на повторний автоматизований розподіл для визначення головуючого судді в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Романченка Є.Ю. від 25.06.2020 прийнято до провадження адміністративну справу № 240/1038/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Ухвалу направлено учасникам справи.
В матеріалах справи міститься відзив відповідача на позов, з вимогою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На переконання відповідача, вимоги щодо нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки позивач проходив службу у Збройних Силах України. Правовідносини, які склалися під час проходження служби є публічно-правовими і, відповідно, на них не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116-117 КЗпП України. Наголошено, що порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та отримання ними компенсаційних виплат, в тому числі за невикористані дні відпусток, визначається Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто спеціальним законом. Останнім при несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані дні відпусток виплата середнього заробітку не передбачена.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.
Установлено, що позивач проходить військову службу у Збройних Силах України, зокрема у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2019 № 147, позивача, звільненого наказом від 26.04.2019 № 93 у відставку з військової служби, виключено з 15.05.2019 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
В день звільнення 15.05.2019 ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за невикористанні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки. З метою відновлення свого порушеного права позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 . Також позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а тому є підстави застосування до відповідача відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.
Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі № 806/889/17.
За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Зважаючи на викладене, суд відхиляє твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, як на підставу відмови позивачу у нарахуванні на виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум, про те, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Слід зауважити, що не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В контексті наведеного судом установлено, що в день звільнення позивача, належна останньому сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій станом на день звільнення з військової служби 15.05.2019 виплачена не була.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2020 в справі № 240/1038/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 25 днів щорічної відпустки за 2014 рік, 35 днів щорічної відпустки за 2015 рік та 25 днів щорічної відпустки за 2016 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 25 днів щорічної відпустки за 2014 рік, 35 днів щорічної відпустки за 2015 рік та 25 днів щорічної відпустки за 2016 рік.

При цьому, суд наголошує, що матеріали справи доказів виплати відповідачем грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2014-2016 роки не містять.

Позивачем також не було надано до суду доказів виплати такої грошової компенсації за невикористану відпустку (копії квитанції, виписки з банківських установ тощо).

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що остаточного фактичного розрахунку при звільненні з позивачем Військовою частиною НОМЕР_1 , в тому числі на виконання судового рішення від 25.03.2020, ще не проведено.

Відтак, суд вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 роки за період з 15.05.2019 по день фактичної виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014-2016 роки шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати задоволенню не підлягають.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 292-293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко