Справа № 300/589/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/589/20 пров. № А/857/8008/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Ільчишин Н.В., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 300/589/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Головного управління ДПС України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції - Могила А.Б.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, Головного управління ДПС України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець. З 2016 року по даний час ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з 417 Управління начальника робіт та Департаментом соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради від яких отримувала дохід у вигляді заробітної плати. Єдиний соціальний внесок протягом періодів, яких стосується спірні вимоги за неї регулярно нараховували та сплачували роботодавці у розмірі не менше мінімального, що свідчить про відсутність обов`язку у позивача по сплаті єдиного внеску.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області ( вул.Незалежності,20, м. Івано-Франківськ) про сплату боргу №Ф-136201-55-У від 08.02.2019.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області ( вул. Незалежності,20, м. Івано-Франківськ) про сплату боргу №Ф-136201-55-У від 06.11.2019.

Зобов`язано Головне управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області ( вул. Незалежності, 20, м.Івано-Франківськ) здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника єдиного внеску ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) шляхом виключення з неї відомостей про наявність боргу зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 27457 (двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят сім) 32 коп..

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області ( вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. сплаченого судового збору та 5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на правничу (правову) допомогу.

Не погодившись з прийнятим рішенням Головне управління ДПС в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема, які обрали спрощену систему оподаткування. ОСОБА_1 була зареєстрована фізичною особою - підприємцем з 11.10.2005 по 08.10.2019 та відповідно до зазначеного була платником єдиного внеску. Заборгованість у розмірі 18 276,72 грн., яка зазначена у вимозі про сплату боргу №Ф-136201-55-У від 08.02.2019, виникла у зв`язку з несплатою позивачем єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448 грн. та за 2018 рік - 9828,72 грн. Крім цього, за позивачем рахується недоїмка по єдиному внеску в сумі 9180, 60 грн. за 10 місяців 2019 року, про що було сформовано податкову вимогу №Ф-136201-55-У від 06.11.2019. Відтак, враховуючи те, що позивач не виконала свій обов`язок щодо своєчасного нарахування та сплати єдиного внеску, допустила виникнення недоїмки (боргу), відповідачі у відповідності до покладених на них обов`язків та прав, надіслали оскаржувані вимоги.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 11.10.2005 по 08.10.2019 була зареєстрована фізичною особою - підприємцем та перебувала на спрощеній системі оподаткування.

Контролюючим органом відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-136201-55-У від 08.02.2019 та №Ф-136201-55-У від 06.11.2019, згідно яких за позивачем рахується недоїмка по єдиному соціальному внеску в сумі 18276, 72 грн. та 9180, 60 грн. відповідно (а.с.15-16).

Не погоджуючись з зазначеними вимогами податкового органу про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся з позовом до суду про їх скасування та з позовною вимогою про зобов`язання контролюючий орган здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника єдиного внеску ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей про наявність боргу зі сплати єдиного соціального внеску.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена спірні вимоги (з 2017 року по жовтень 2019 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок сплати у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї. Крім цього зазначено, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI визначено, що до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з абзацом 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

З урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, задля досягнення мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати його роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правова позиція відносно застосування норм Закону № 2464-VI була викладена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана в постановах від 04 грудня 2019 року в адміністративній справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 27 березня 2020 року у справі № 140/2214/19, від 03 квітня 2020 року у справі № 140/642/19, від 19 червня 2020 року у справі № 824/876/19-а.

Матеріалами справи підтверджується, що у період (з 2017 року по жовтень 2019 року), в який у позивача заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску (а.с.15-16), позивач перебував у трудових відносинах з 417 Управління начальника робіт та Департаментом соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради.

Вказані юридичні особи як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за неї як страхувальники єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-7) (а.с.25-26). Кількість днів трудових відносин, зазначених у Реєстрі, вказує на те, що позивач працювала безперервно та на постійній основі як найманий працівник.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано жодних доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у цей же період (з 2017 року по жовтень 2019 року), отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником.

Враховуючи зазначені обставини у справі та законодавчі положення, що регулюють спірні правовідносини, з огляду на нараховування та сплату роботодавцями за позивача, як за застраховану особу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за аналогічний період, а відтак вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-136201-55-У від 08.02.2019 та №Ф-136201-55-У від 06.11.2019 є протиправними та підлягають безумовному скасуванню.

Відносно позовної вимоги про зобов`язання Головного управління ДПС в Івано-Франківській області здійснити коригування відомостей в картці платника єдиного соціального внеску шляхом виключення з неї відомостей про наявність у позивача боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 27457, 32 грн., необхідно вказати наступне.

Оперативний облік надходжень за податками та зборами від платників податків здійснюється контролюючим органом у відповідності до чинного Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 (що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за № 751/28881).

Відповідно до п.2 розділу І Порядку №422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Пунктом 2 підрозділу 9 розділу ІV Порядку №422 передбачено, що на підставі інформації про початок/продовження у законодавчо встановлені строки процедури адміністративного оскарження (скарга (заява) платника податків) або про початок/продовження процедури судового оскарження нарахована сума податків вважається неузгодженою, а в ІКП відображаються облікові показники (операції) щодо її виключення. У разі якщо за результатами судового оскарження нарахована сума у повному обсязі скасовується, то в ІКП відображення облікових показників щодо поновлення такої суми не проводиться.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління ДПС в Івано-Франківській області здійснити коригування відомостей в картці платника єдиного соціального внеску шляхом виключення з неї відомостей про наявність у позивача боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 27457, 32 грн., оскільки відсутні підстави вважати, що право позивача буде порушено з боку ГУ ДПС в Івано-Франківській області після набрання законної сили судовим рішенням про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-136201-55-У від 08.02.2019 та №Ф-136201-55-У від 06.11.2019 шляхом відображення в ІКП нарахованої суми єдиного внеску. Задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Відносно стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Необхідно зазначити, що в матеріалах цієї справи наявні письмові докази, які підтверджують понесені позивачем витрати на правову допомогу: договір про надання правової допомоги від 26.02.2020; додаткова угоду від 26.02.2020 з калькуляцією вартості правової допомоги, відповідно до якої позивачу була надана правова допомога шляхом: консультації, збирання доказів, підготовки та аналізу законодавства (1,5 год. - 1500 грн.), написання позовної заяви, доданих документів, доказів (2 год. - 2000 грн.), підготовки, написання та оформлення відповіді на відзив (1,5 год. - 1500 грн.). Кількість затраченого часу - 5 годин. Розмір гонорару 5000 грн.; квитанцію серії №0.0..2 від 29.02.2020, меморіальний ордер № @2PL283994 від 29.02.2020, згідно яких позивач сплатив адвокату Фещенку М. Л. 5000 грн. гонорару (а.с.27-31).

Поряд з цим, відповідачем в заперечення заявлених витрат на правову допомогу зазначено, що потрачений час та розмір витрат у сумі 5000,00 грн. є не співмірними з огляду на незначну складність, типовість справи та наявність судової практики за вказаною категорією справ на користь платників податків. Докази представником позивача не збирались, консультація не є складовою представництва у суді, а аналіз законодавства є невід`ємною частиною написання позовної заяви, а відповідь на відзив не містить жодної нової обставини чи обґрунтувань позиції позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками відповідача, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч. 5 ст.134 КАС України.

Так, проаналізувавши вказані вище документи щодо наданих адвокатом позивача послуг щодо представництва інтересів позивача та врахувавши те, що справа відноситься до категорії справ незначної складності, у аналогічних правовідносинах сформована значна судова практика Верховним Судом, тобто складання позову у даній справі не потребує витрати значного часу, а надані адвокатом послуги, а саме консультації, збирання доказів, підготовка та аналіз законодавства, написання позовної заяви, доданих документів, доказів, підготовки, написання та оформлення відповіді на відзив охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а підготовки, написання та оформлення відповіді на відзив не містить жодної нової обставини, колегія суддів вважає, що з урахуванням принципу справедливості і складності справи, обсягу опрацьованого матеріалу, а також враховуючи те, що позов підлягає до часткового задоволення, розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 1000 грн..

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (п. «б» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України).

Позивачем за подання даного позову сплачено судовий збір в сумі 1681, 60 грн, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 29.02.2020 (а.с.1),

З урахуванням того, що позов в даному випадку підлягає частковому задоволенню, колегія суддів вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог, що, у даному випадку, складає половину від суми сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви, у розмірі - 840,8 грн.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст.325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 300/589/20 скасувати та прийняти нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області ( вул. Незалежності,20, м. Івано-Франківськ) про сплату боргу №Ф-136201-55-У від 08.02.2019.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області ( вул.Незалежності,20, м. Івано-Франківськ) про сплату боргу №Ф-136201-55-У від 06.11.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України в Івано-Франківській області ( вул.Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. сплаченого судового збору та 1000 (одну тисячу) грн. витрат на правничу (правову) допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 02.11.2020 року, у зв`язку з використанням суддею Ільчишин Н.В. 30.10.2020 року компенсації за роботу у вихідний день