Справа № 120/1558/20-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1558/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук К.О.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

30 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року (ухвалене в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач своїм правом передбаченим ст.300,304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05 жовтня 2020 року, з урахуванням ст. 296, 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів та вимог відповідно до ст. 308 КАС України, , колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що рішенням 2 сесії 6 скликання Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №27 від 05 січня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 загальною площею 0,6894 га (0,0498 га знаходиться під капітальною одноповерховою забудовою, 06396 га - під проходами, проїздами та площадками), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та надано вказану земельну ділянку позивачу в оренду.

01 лютого 2011 року між ОСОБА_1 та Мурафською сільською радою Шаргородського району Вінницької області укладено договір оренди землі, відповідно до якого позивачу передано в оренду строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 0,6894 га.

Пунктом 9 вказаного договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі трьох ставок земельного податку, що становить 413,64 гривень за один місяць (4963,68 гривень за один рік). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації.

Відповідно до пункту 13 договору оренди землі розмір орендної плати переглядається один раз в два роки.

14 листопада 2019 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення-рішення №-0205, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати за 2019 рік в розмірі 51268,69 гривень.

Вважаючи податкове повідомлення рішення протиправним, позивач звернувся до суду для його скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту "б" статті 80 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Положеннями частин 1, 2 статті 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Як передбачено пунктом "в" статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки землекористувачів.

Водночас, правові засади володіння та користування земельними ділянками в Україні визначено Законом України "Про оренду землі" (надалі - Закон).

Згідно зі статтею 1 Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (стаття 3 Закону).

Відповідно до статті 13 згаданого Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (частина 1 статті 21 Закону).

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України (надалі - ПК України).

Отже, зі змісту наведених приписів Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» слідує, що користування землею в Україні є платним, а орендна плата сплачується згідно з договором оренди землі та відповідно до норм Податкового кодексу України.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Особливості адміністрування земельного податку та орендної плати за землю врегульовані розділом XІI ПК України.

За змістом підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України, податок на майно належить до місцевих податків.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Відповідно до підпунктів 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку:

- для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

- для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Відтак, законодавець визначив граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до пункту 288.7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.

Згідно з пунктом 286.1 статті 286 ПК України, яка визначає порядок обчислення плати за землю, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні центральні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.2 статті 286 ПК України визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Статтею 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності винесення спірного податкового повідомлення рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, що між ОСОБА_1 та Мурафською сільською радою Шаргородського району Вінницької області укладено договір оренди землі від 01 лютого 2011 року б/н, відповідно до якого орендарю передано в оренду ділянку загальною площею 0,6894 га строком на сорок дев`ять років, яка знаходиться на території: АДРЕСА_1 .

Зі змісту вказаного договору вбачаєься, що розмір орендної плати за користування земельною ділянкою складає три ставки земельного податку, що становить 413,64 гривень за один місяць (4963,68 гривень за рік).

При цьому, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер витягу 185810645) підтверджується те, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:006:0013 сформована з цільовим призначенням "для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості".

Рішенням Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №225 від 11 червня 2018 року на території Мурафської сільської ради встановлено ставки земельного податку на 2019 рік, зокрема, у розмірі 2% для земельних ділянок із цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості - нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).

Судова колегія зазначає, що про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0013 свідчить витяг з технічної документації, що сформований відділом у Шаргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №261/0/212-19 від 07 березня 2019 року.

Водночас, розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, розмір якої повинен узгоджуватися із приписами Податкового кодексу України.

В свою чергу, відповідно до норм Податкового кодексу України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, про що йдеться у підпункті 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі №823/1649/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №824/2281/15-а, а також Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у справі №824/575/18-а та ряду інших.

Судовою колегією встановлено, що договором оренди землі передбачено, що розмір орендної плати вноситься у розмірі трьох ставок земельного податку, що не відповідає положенням підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Відтак, аналіз приписів Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому чинним законодавством в розмірі не меншому за розмір земельного податку, передбачений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Отже, контролюючий орган правомірно зазначає, що позивачем у 2019 році сплачувалась орендна плата в розмірі меншому, ніж передбачено Податковим кодексом України, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність посилань представником позивача на необхідність скасування податкового рішення з наведених у позовній заяві міркувань.

Водночас, судом першої інстанції було здійснено перевірку правильності проведеного відповідачем розрахунку орендної плати за 2019 рік, та встановлено наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативно грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок

Однак, як свідчить розрахунок орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік, на підставі якого визначався розмір податкового зобов`язання, при визначені орендної плати за 2019 рік контролюючий орган розраховував вказану суму шляхом добутку площі земельної ділянки, нормативно грошової оцінки земельної ділянки з врахуванням коефіцієнтів індексації земель промисловості (із зведеної вартості населених пунктів по с. Мурафа згідно з рішенням Мурафської сільської ради «Про введення в дію грошової оцінки земель населених пунктів» №254 від 20 червня 2013 року), ставки земельного податку (відповідно до рішення Мурафської сільської ради «Про встановлення ставок земельного податку на 2019 рік» №225 від 11 червня 2018 року), трьох ставок земельного податку (згідно з пунктом 9 договору оренди землі від 01 лютого 2011 року).

Тобто, при визначені суми податкового зобов`язання відповідачем всупереч приписів підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України визначено річну суму орендної плати за 2019 рік з урахуванням в тому рахунку трьох ставок земельного податку, що передбачено умовами договору оренди землі від 01 лютого 2011 року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порядок обчислення відповідачем суми податкового зобов`язання здійснено всупереч вимогам податкового законодавства, оскільки при розрахунку орендної плати застосовувався алгоритм, що об`єднував в себе як механізм, визначений умовами договору від 01 лютого 2011 року, так і базові ставки податку, визначені статтею 288 ПК України, що свідчить про безпідставність таких дій відповідача.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем не доведено правомірність проведеного розрахунку податкового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 14 листопада 2019 року.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У зв`язку з чим, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, які містяться в матеріалах справи окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення рішення, що оскаржується, слід визнати протиправним та скасувати з огляду на невірно проведений розрахунок розміру орендної плати, що донарахована позивачу таким рішенням.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.