Справа № 440/578/20
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 р. Справа № 440/578/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 09.04.2020 по справі № 440/578/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області ( далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл., відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. від 16.12.2019 №13366-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою";

- зобов`язати ГУ Держгеокдастру у Полтавській обл. надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,70 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Погребняківської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населеного пункту (далі - дозвіл на розроблення проекту землеустрою).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтуванням вимог апеляційної скарги зазначив, що ст. 118 Земельного кодексу України ( далі - ЗК України) визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, однак оскаржуваний наказ, яким відмовлено у наданні такого дозволу, такої підстави не містить, а лише містить загальні посилання на те, що клопотання, подане позивачем на розгляду контролюючому органу, не відповідає ч.7 ст. 118 ЗК України, без наведення будь-яких конкретних доводів щодо такої невідповідності. Зауважив, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не означає позитивного вирішення питання щодо надання її у власність.

27.05.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду витребувано адміністративну справу № 440/578/20.

23.06.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження по справі № 440/578/20.

17.07.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорені сторонами.

13.11.2019 за вх. №П-17999/0/25-19 від 18.11.2019 до ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. надійшла заява ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,70 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на сформованій земельній ділянці з кадастровим номером :00:004:0799 на території Погребняківської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населеного пункту, додавши до заяви графічні матеріали із зображенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

16.12.2019 наказом в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. Прудкої І. №13366-СГ відмовлено ОСОБА_1 у наданні такого дозволу з підстави невідповідності поданого на розгляд клопотання вимогам ч. 7 ст.118 ЗК України.

Позивач, не погодившись із правомірністю прийнятого щодо нього рішення, звернувся до суду за правовим захистом порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.11.2019 та на момент прийняття ГУ Держгеокадастру у Полтавській обл. наказу від 16.12.2019 №13366-СГ спірна земельна ділянка наказом відповідача від 15.10.2019 №8193-СГ була включена до переліку земельних ділянок, права на які виставляються на земельні торги у формі аукціону, що в силу приписів ст. 136 ЗК України свідчить про неможливість передання її власність позивачу, а тому відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у власність є правомірною.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

За змістом ч.ч. 1 - 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом "б" ч.1 ст. 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому, ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планівнаселених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів погодитися з доводами апеляційної скарги позивача про те, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Колегія суддів зауважує, що приписи ст. 136 ЗК України, якою визначено порядок добору земельних ділянок державної чи комунальної власності та підготовка лотів для продажу на земельних торгах, свідчать про те, що віднесення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах також є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Так, згідно з положеннями ч.ч. 1-3 вказаної статті організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу.

Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності, у тому числі разом з розташованими на них об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) державної чи комунальної власності, які або права на які виставляються на земельні торги, здійснюється з урахуванням затверджених містобудівної документації та документації із землеустрою, а також маркетингових досліджень, інвестиційної привабливості, звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови.

Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Пунктом 4 ч. 4 ст. 136 ЗК України передбачено, що підготовка лотів до проведення земельних торгів включає державну реєстрацію земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №815/3059/17 та від 17.10.2019 у справі №823/1120/16, від 08.11.2019 у справі №420/914/19.

За наслідком аналізу наведених правових норм колегія суддів вказує, що перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги, серед іншого, в обов`язковому порядку має містити кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

При цьому, фактично формуванню переліку земельної ділянки передує процедура підготовки лоту до торгів, в межах якої організатор торгів, зокрема, здійснює відведення такої земельної ділянки та державну реєстрацію останньої із присвоєнням відповідного кадастрового номеру.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №815/905/17.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :00:004:0799 площею 0,70 га включена до земельної ділянки з кадастровим номером :00:004:0799 площею 15, 7735 га, що належить до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які буде виставлено на земельні торги ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл., що підтверджується наказом ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл. від 15.10.2019 № 8193-СГ та додатком до нього, копія яких міститься в матеріалах справи.

Судом першої інстанції з відкритих джерел (http://land.gov.ua/info/perelik-dilianok/) підтверджено, що земельна ділянка за кадастровим номером :00:004:0799 на території Погребняківської сільської ради Семенівського району Полтавської області площею 15,7735 га дійсно включена до складу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які включено до переліку земельних ділянок, права на які буде виставлено на земельні торги ГУ Держгеокадастру в Полтавській обл.

Враховуючи викладені вище правові норми, а також включення земельної ділянки, частину якої хотів отримати у власність позивач, до переліку земельних ділянок державної власності, право оренди на які буде продано на земельних торгах, колегія суддів дійшла висновку про неможливість надання спірної земельної ділянки у власність шляхом безоплатної приватизації, в силу приписів ст.136 ЗК України, а тому наказ №13366-СГ від 16.12.2019, яким відмовлено відповідачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є правомірним, а рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог - законним і обґрунтованим.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23.01.2020 у справі №620/1058/19, у постанові від 22.10.2020 по справі № 815/7279/16, які є обов`язковою для врахування в силу ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч. 5 ст. 242 КАС України.

Доводи апелянта про те, що з ст. 118 ЗК України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, однак, наказ № 13366-СГ від 16.12.2019 такої підстави не містить, а містить лише загальні посилання на невідповідність поданого ним клопотання вимогам ч.7 ст. 118 ЗК України, а тому є неправомірним, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки оскаржуваний наказ містить посилання на наказ ГУ Держгеокастру у Полтавській обл. від 15.10.2019 №8193-СГ « Про включення земельних ділянок в перелік на торги» та прийнятий з урахуванням норм ст. 136 ЗК України, яка визначає самостійну підставу для такої відмови.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 25.02.2020 у справі № 723/1964/14-а, постанові від 14.05.2020 у справі № 360/536/17-а, постанові від 07.06.2019 у справі № 826/17196/17, колегія суддів вважає помилковими, оскільки обставини даної справи є іншими, ніж ті, що були предметом розгляду у зазначених постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність та посилання на відповідну практику Верховного Суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ч.3 ст. 136 ЗК України чітко визначена заборона відчуження, передачу в заставу чи надання у користування земельних ділянок, які включені до переліку земельних ділянок, які виставлені на земельні торги.

Дана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.10.2020 по справі № 815/7279/19, яку з огляду на приписи ч.5 ст. 242 КАС України, суд враховує при вирішенні даної справи.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року по справі № 440/578/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін Я.В. П`янова