Справа № 500/835/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/835/20 пров. № А/857/9899/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Гудима Л.Я.,

за участі секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року (головуючого судді Чепенюк О.В. ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Тернопіль о 10 год. 41 хв. повний текст рішення складено 07.07.2020) у справі №500/835/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07.04.2020 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.08.2018 №-1918, яким визначено суму податкового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб за 2018 рік на суму 145540,54 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що у спірному випадку відсутній об`єкт оподаткування, оскільки договір оренди земельної ділянки не укладений. Чернелево-Руською сільською радою прийнято рішення від 29.01.2016 про передачу в оренду земельної ділянки позивачу, проте запис про державну реєстрацію договору оренди скасовано, а пізніше договір оренди визнано неукладеним, що підтверджується судовими рішеннями Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.06.2018 та 11.10.2019, що набрали законної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідач в судове засідання апеляційного суду явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

15.10.2020 до апеляційного суду було подано клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи у якості доказу, копію договору оренди землі від 27.07.2020, копію витягу з реєстру речових прав №218331346 від 30.07.2020, яке було долучено до матеріалів справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 31.07.2013 придбав у Тернопільської обласної спілки споживчих товариств будівлі і споруди Великобірківського заводу продтоварів загальною площею 6747,3 кв.м. (аркуші справи 9-10). Договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, про що свідчить витяг з цього реєстру від 31.07.2013 (аркуші справи 11-12).

Нерухоме майно, що є предметом договору купівлі-продажу від 31.07.2013, знаходиться на земельній ділянці для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677, про що зазначено у пункті 1 договору.

Рішенням Чернелево-Руської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №31 від 29.01.2016 «Про надання дозволу на укладення договору оренди земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості за адресою АДРЕСА_1 » вирішено затвердити ОСОБА_1 нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677; передати йому в оренду земельну ділянку площею 4,0100 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємства переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування приміщень) за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0677; встановити ОСОБА_1 орендну плату в розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки і укласти з Чернелево-Руською сільською радою договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років (аркуш справи 13).

Головне управління ДФС у Тернопільській області, вважаючи позивача землекористувачем земельної ділянки площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677, винесло податкове повідомлення-рішення від 08.08.2018 №-1918, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб за 2018 рік на суму 145540,54 грн (аркуш справи 5). Податкове повідомлення-рішення, як зазначено у його змісті прийняте згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Постановою Верховного Суду від 19.06.2018 залишена в силі постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2017 у справі № 819/1596/16, якою в позові ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2016 №82232-1305, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 137302,00 грн. - відмовлено (аркуші справи 79-84).

Верховний Суд у постанові зазначив, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріорітетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати укладення договору оренди земельної ділянки.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно зі статтею 265 ПК України до складу податку на майно входить плата за землю.

Відповідно до статті 269 ПК України платники земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (стаття 270 ПК України).

Базою оподаткування земельним податком є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (стаття 271 ПК України).

Згідно з підпунктом 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Платник плати за землю має право подавати щомісяця звітну податкову декларацію, що звільняє його від обов`язку подання податкової декларації не пізніше 20 лютого поточного року, протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним (пункт 286.3 статті 286 ПК України).

За нововідведені земельні ділянки або за новоукладеними договорами оренди землі платник плати за землю подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним. У разі зміни протягом року об`єкта та/або бази оподаткування платник плати за землю подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися такі зміни (пункт 286.4 статті 286 ПК України).

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, контролюючий орган за місцем знаходження земельної ділянки проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно з пунктом 287.5 ПК України податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

З наведених положень вбачається, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Апеляційний судом враховується, що у спірному випадку ОСОБА_1 придбав 31.07.2013 будівлі і споруди, які знаходяться на земельній ділянці площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677, а тому питання переходу права власності чи права користування цією земельної ділянкою необхідно встановлювати з огляду на положення законодавства, чинного на час придбання нерухомого майна.

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції на час придбання позивачем нерухомого майна) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (частина перша). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга). <…>. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера (частина шоста).

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частина друга статті 377 ЦК України (в редакції на час придбання позивачем нерухомого майна) передбачала, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розміщувалися будівлі і споруди Великобірківського заводу продтоварів, перебувала у користуванні заводу на підставі державного акта на право постійного користування землею, площа земельної ділянки складала 4,3600 га (аркуш справи 78).

Пунктом «е» статті 141 ЗК України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

У пункті 1 договором купівлі-продажу від 31.07.2013 визначено, що нерухоме майно, що є предметом договору, знаходиться на земельній ділянці для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677. Тобто на момент укладення договору у відповідності до наведених вище і діючих в той момент норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України було здійснено виділення земельної ділянки, на який розміщувалося нерухоме майно, в окрему земельну ділянку площею 4,0100 га та присвоєно їй окремий кадастровий номер.

Відповідно до частин першої-другої статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції на момент укладення договору купівлі-продажу) земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Приписами пункту 287.6 статті 287 ПК України (в редакції на час придбання позивачем нерухомого майна) було встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Наведені положення законодавства дають підстави для висновку, що з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Фізична особа - власник нежитлових будівель і споруд є платником земельного податку (у спірному випадку як землекористувач) з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Судом першої інстанції встановлено, що плату за землю позивач не вносив протягом 2013-2015 років, а у 2016 році рішенням Чернелево-Руської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області (№31 від 29.01.2016) затверджено ОСОБА_1 нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 4,0100 га з кадастровим номером :02:001:0677; передано йому в оренду цю земельну ділянку; встановлено орендну плату в розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки і вирішено укласти з Чернелево-Руською сільською радою договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років і зареєструвати право користування земельною ділянкою у місячний строк (аркуш справи 13).

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

В 2016 році позивачу нараховано плату за землю у вигляді орендної плати за цю земельну ділянку та правомірність якої підтверджено постановою Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 819/1596/16 (аркуші справи 79-84).

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідачем вказувалось, що рішення про нарахування плати за землю ОСОБА_1 за 2018 рік було прийнято після отримання постанови Верховного Суду з урахуванням висновків касаційної інстанції. Оскільки правомірність нарахування плати за землю у вигляді орендної плати була підтверджена Верховним Судом, то контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення про нарахування орендної плати ОСОБА_1 за 2018 рік у розмірі 145540,54 грн. Цими обставинами (необхідність отримати постанову Верховного Суду і ознайомлення з її висновками) відповідачем пояснено також факт несвоєчасності прийняття податкового повідомлення-рішення, а саме 08.08.2018, а не у строк до 1 липня поточного року, як визначено ПК України.

Суд звертає увагу, що надаючи оцінку правомірності нарахування земельного податку позивачу за 2016 рік Верховний Суд у постанові від 19.06.2018 у справі № 819/1596/16 зазначив, що реєстрація речового права не є обов`язковою умовою для визнання землекористувача платником податку, обов`язок ОСОБА_1 зі сплати земельного податку виник за дати укладення договору оренди земельної ділянки (аркуші справи 79-84).

Станом на 08.08.2018 (дата прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) такий договір оренди вважався укладеним, що підтверджувалось судовим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.06.2018 у цивільній справі №607/14058/16-ц про визнання договору оренди недійсним та скасування державної реєстрації, залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанціями (аркуші справи 14-34). Лише судовим рішенням від 11.10.2019 при розгляді цивільної справи №607/17380/19 про визнання договору оренди недійсним Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області констатував, що договір оренди земельної ділянки площею 4,0100 га, кадастровий номер :02:001:0677, слід вважати неукладеним.

При цьому суд при розгляді даної справи не встановив обставин, що позивач не використовує дану земельну ділянку, або її фактичними користувачами є треті особи, зокрема Тернопільська обласна спілка споживчих товариств, у користуванні якої перебувала земельна ділянка до придбання нерухомого майна на ній позивачем.

Також позивач долучив до апеляційного суду копії договору оренди землі від 27.07.2020, копію витягу з реєстру речових прав №218331346 від 30.07.2020, що підтверджує оформлення оренди земельної ділянки площею 4,0100 га, кадастровий номер :02:001:0677.

З урахуванням вказаного судом встановлено, що позивач користується даною земельною ділянкою протягом тривалого часу, проте таке користування, як слідує з наведених вище рішень судів, належним чином не було оформлене вчасно та не було зареєстроване. Зі свого боку Орендодавець відповідна сільська рада прийняла рішення, яким затвердила нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка визначена (виділена) в натурі з присвоєнням відповідного кадастрового номера, та передала її в оренду ОСОБА_1 . Крім того, договір оренди земельної ділянки 01.02.2016 був укладений та зареєстрований. В подальшому ОСОБА_1 неодноразово ініціював у судовому порядку визнання такого договору недійсним та його державну реєстрацію. Проте відомостей про те, що у 2018 року він намагався усунути недоліки оформлення речового права у суду відсутні.

Позивачем подано до суду копії його заяв від 12.07.2019 та 27.01.2020 до Байковецької сільської ради з проханням передати в оренду земельну ділянку площею 4,0100 га, кадастровий номер :02:001:0677 (аркуші справи 39-40), проте з долученого ним же проекту договору оренди землі вбачається, що його підписав лише Орендодавець Байковецька сільська рада, зі сторони Орендаря ОСОБА_1 договір не підписаний. На даний час договір оренди не укладений.

При цьому, суд звертає увагу, що станом на момент купівлі позивачем об`єктів нерухомості (31.07.2013) діяла редакція пункту 287.6 статті 287 ПК України, відповідно до якої передбачалось, що при переході права власності на будівлю споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до змін, внесених до зазначеного пункту статті 287 ПК України Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII, слова «нерухоме майно» були замінені на «таку земельну ділянку». Отже, станом на момент виникнення права власності на придбане нерухоме майно (31.07.2013) зобов`язання сплачувати податок на землю виникало з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Користування будівлями та спорудами неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обов`язок щодо сплати сум податкових зобов`язань з плати за землю у власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою.

Незважаючи на те, що позивач оформив та зареєстрував право користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності будівлями і спорудами, а в подальшому у судовому порядку скасував державну реєстрацію речового права та встановив, що договір оренди земельної ділянки слід вважати неукладеним, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Верховний Суд у постановах від 28.05.2019 у справі №816/352/17, від 21.05.2020 у справі №826/18359/16 висловив наступну правову позицію: «У власника будівлі, споруди (їх частини) обов`язок зі сплати земельного податку за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), виникає з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Водночас, у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення (нежитлові будівлі), що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку, обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі».

З огляду на зазначене, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що він не є платником земельного податку так як за ним не зареєстровано право користування земельною ділянкою, а договір оренди земельної ділянки вважається неукладеним.

Щодо доводів позивача про те, що безпосередньо під спорудами і будівлями знаходиться значно менша земельна ділянка, ніж та за яку обчислено плату за землю, то суд зауважує, що ОСОБА_1 є власником комплексу будівель і споруд колишнього Великобірківського заводу продтоварів, що розташований на земельній ділянці площею 4,0100 га, що визначено умовами договору купівлі-продажу від 31.07.2013. В даному випадку зберігається принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою. На час укладення договору купівлі-продажу від 31.07.2013 законодавець встановив імперативний припис (статті 120 ЗК України, 377 ЦК України) щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду та передбачив відповідну підставу для припинення права користування земельною ділянкою у випадку набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому договір купівлі-продажу від 31.07.2013 у відповідності до абзаців першого та другого частини шостої статті 120 ЗК України (у чинній редакції) містив таку істотну умову, як кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку із набуттям права власності на ці об`єкти. Укладенню договору передувало виділення цієї частини в окрему земельну ділянку. Тобто перехід права на земельну ділянку до нового набувача будівель і споруд відбувався в силу прямого припису закону і, на думку суду, таке право переходило саме на виділену частину земельної ділянки, вказану в умовах договору купівлі-продажу.

Щодо мотивації позивача на безпідставне посилання в оскаржуваному рішенні на положення пункту 286.5 статті 286 ПК України, то суд зауважує, що дана норма (наведена вище) дійсно регулює питання нарахування плати за землю у разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого. Разом з тим абзац перший даної норми встановлює також і строк нарахування контролюючим органом фізичним особам сум плати за землю до 1 липня поточного року шляхом надіслання податкового-повідомлення рішення. Відтак суд не вбачає порушенням посилання контролюючого органу в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні на положення пункту 286.5 статті 286 ПК України, саме лише не зазначення відповідного абзацу цього пункту не може розцінюватися як підстава для скасування податкового повідомлення-рішення.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем не дотримано строк, визначений в абзаці першому пункту 286.5 статті 286 ПК України, податкове повідомлення-рішення Головним управлінням ДФС у Тернопільській області прийняте 08.08.2018, а не до 1 липня поточного року. Проте несвоєчасне прийняття податкового повідомлення-рішення контролюючим органом не вплинуло на права та обов`язки платника податку, строк сплати податкового зобов`язання визначався у відповідності до пункту 287.5 статті 287 ПК України протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення, платник скористався своїм правом на оскарження такого рішення. Відтак, на думку суду, таке порушення строку прийняття податкового повідомлення-рішення не може бути достатньою підставою для визнання його протиправним та скасування судом.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що контролюючий орган правомірно, виніс оскаржуване податкове повідомлення-рішення, встановив за позивачем обов`язок зі сплати земельного податку у вигляді орендної плати за 2018 рік, в якого земельна ділянка перебувала у фактичному володінні, відповідно позовні вимоги є не обґрунтованими, а тому судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 19 червня 2018 року по справі № 819/1596/16, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Оскільки справа відповідно до пункту 6 частини 6 статті 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі №500/835/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Л.Я. Гудим

Повний текст постанови складено 02.11.2020