Справа № 1.380.2019.005970
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005970 пров. № А/857/5206/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Большакової О.О., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Михальської М.Р., розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року (головуючий суддя: Сакалош В.М., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту рішення - 05.03.2020) у справі за адміністративним позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Львівська міська рада, управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про демонтаж самочинно встановленої тимчасової споруди, -

встановив:

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, 13.11.2019 звернулася з позовом до суду в якому просила, зобов`язати суб`єкта підприємницької діяльності фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 демонтувати самочинно встановлену тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовує позов тим, що ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність у тимчасовій споруді за адресою: АДРЕСА_1 , без паспорта прив`язки для продовження підприємницької діяльності, при тому що її було повідомлено про необхідність демонтажу споруди в термін до 21.09.2019. Оскільки у позивача відсутні дозвільні документи, тимчасова споруда є такою, що встановлена самовільно. Головою Залізничної РА ЛМР було видано Розпорядження згідно яким рекомендовано ФОП ОСОБА_1 добровільно, за власний кошт демонтувати тимчасову споруду, однак таке залишається не виконаним, що підтверджується актом від 24.09.2019 складеним працівниками Залізничної РА ЛМР.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що відповідач не мав можливості отримати паспорт прив`язки тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з бездіяльністю позивача, оскільки ним не надано будь якого обґрунтованого рішення щодо звернення ОСОБА_1 поданого з метою отримання паспорта прив`язки.

Представник позивача Скочко А.В., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач та треті особи, у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, їхня участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи відповідачем не надано доказів які б підтверджували законність встановлення спірної тимчасової споруди.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 11.04.2011, як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності за кодом КВЕД 47.25 -роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах.

Згідно договору № 3-177-17 від 22.12.2017 укладеного між ОСОБА_1 (орендар) та управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (орендодавець), орендодавець надає у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності площею 20,00 кв м для розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту обстеження від 12.09.2019 уповноваженими особами встановлено, що за вищевказаною адресою, самовільно встановлена тимчасова споруда ФОП ОСОБА_1 , яка включена в комплексну схему розміщення, проте відсутній паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Враховуючи, що тимчасова споруда у зв`язку з наведеним вважається самовільно встановленою, вона підлягає демонтажу в термін до 21.09.2019.

Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради, 23.09.2019 видано Розпорядження № 1343 «Про демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 », відповідно до якого рекомендовано відповідачу демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду у термін до 23.10.2019.

З метою забезпечення виконання Розпорядження, позивачем скеровано лист в Департамент містобудування ЛМР для розгляду питання щодо виключення тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 з Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд.

Також, відповідні листи скеровувалися у Залізничний ВП ГУНП у Львівській області, КП «Адміністративно-технічне управління», ЛМЕМ ПАТ «Львівобленерго» про вжиття заходів, відповідно до повноважень, щодо притягнення порушника до відповідальності за функціонування тимчасової споруди без дозвільних документів та відключення тимчасової споруди від інженерних мереж з вилученням приладів обліку.

Відповідно до Акта обстеження від 24.10.2019 складеного уповноваженими особами на предмет виконання п. 1 Розпорядження від 23.09.2019 № 1343, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не демонтовано тимчасову споруду в добровільному порядку.

У зв`язку з невиконанням Розпорядження від 23.09.2019 № 1343 у встановлений строк позивач звернувся до суду з цим позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно пп. 1, 3 п. «б» ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, щодо надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Згідно з п.п. 5.3.3 п. 5.3 «Повноваження у галузі будівництва» Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016 № 777, до повноважень районної адміністрації в галузі будівництва віднесено розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом та департаментом містобудування, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу та ін.).

Згідно з п.п 5.5.1 п. 5.5 районні адміністрації наділені повноваженням звернення до судових органів з позовними заявами щодо фактів самочинного будівництва, а також з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.11.2016 № 977 затверджено Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради.

Відповідно до п. п. 4.24, 4.66 цього Положення, до компетенції районної адміністрації належать такі повноваження, зокрема:

розгляд та вжиття заходів у встановленому міською радою та виконавчим комітетом порядку щодо фактів порушення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм та літніх майданчиків;

звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; визнання осіб такими, які втратили право на користування жилими приміщеннями; щодо фактів самочинного будівництва; з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 за № 1330/20068 (далі Порядок № 244).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.20, 2.21, 2.30, 2.31 Порядок № 244, підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди.

Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки.

Відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу.

Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Аналогічні приписи закріплені і в Положенні про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженому ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526 (далі - Положення).

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженим ухвалою Львівської міської ради № 4526 від 23.04.2015.

Згідно з визначенням п. 1.3 цього Порядку самовільно встановлена тимчасова споруда - це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених цим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорта прив`язки ТС.

Пунктом 2.1 цього ж Порядку визначено, що розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорта прив`язки, плану земельної ділянки та договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив`язки, та плану земельної ділянки або схемі прив`язки.

Згідно з п. 7.1.2 Положення самовільно встановлені тимчасові споруди підлягають демонтажу.

За змістом п. п. 7.3.-7.5. Положення при виявлені самовільно встановленої тимчасової споруди складається акт довільної форми та районна адміністрація, на території якої розташована тимчасова споруда приймає рішення про її демонтаж у 10-денний термін. Акт обстеження підписують представники районної адміністрації, комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" та власник тимчасової споруди. У разі, якщо власник відмовляється від підписання або від участі в обстеженні копія акта скеровується йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Пунктом 7.8 Положення про порядок розміщення тимчасових споруд і підприємницької діяльності у м. Львові районним адміністраціям надано право на звернення до суду з позовом про примусовий демонтаж тимчасової споруди, встановленої з порушенням цих Правил.

Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можлива лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 4 ст. 308 КАС України).

У спірних правовідносинах, судом апеляційної встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним номером 101 (а. с. 145), 04.09.2020 відповідачем проведено державну реєстрацію нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 16,6 кв м.

Тобто, відповідачем на спірну споруду зареєстровано право власності.

Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З вказаними положеннями Основного Закону України кореспондують приписи статей 359, 328 ЦК України, за змістом яких, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочииів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Об`єктами ж будівництва, у розумінні абзацу п`ятого частини першої статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

Системний аналіз названих правових норм дає підстави для висновку суду апеляційної інстанції, що нерухоме майно, в тому числі новостворений об`єкт будівництва, стосовно якого здійснена державна реєстрація права власності, набуває певного правового статусу і перебуває під захистом держави, яка офіційно визнала і підтвердила факт набуття речових прав на таке нерухоме майно.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції зауважує, що факт державної реєстрації права власності на спірну будівлю свідчить про те, що тимчасова споруда за адресою: м. Львів, вул. Петлюри, 37 не є самочинним будівництвом. Крім цього, в результаті здійснення реєстраційних дій, нерухоме майно включається до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що у свою чергу унеможливлює іншим особам ставити питання про його демонтаж, до моменту скасування державної реєстрації права власності на тимчасову споруду за адресою: м. Львів, вул. Петлюри, 37.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (заява №25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі «Стретч проти Сполучного Королівства» («Stretch v. the United Kingdom», заява №44277/98).

Слід зазначити, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Протоколу першого ЄКПЛ, а саме: (1) чи є втручання законним; (2) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; (3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Протоколу першого, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» (заява N61333/00) зазначено, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде доведений, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності.

Суд апеляційної інстанції, також враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену, зокрема, у справах Moreno Diaz Peсa and Others v. Portugal (заява №44262/10; від 04 вересня 2019 року; пункти 60, 64 і 93), Cachia and Others v. Malta (заява № 72486/14; 22 січня 2019 року; пункт 49) та Hesz and otters v. Hungary (заява № 17884/12; від 19 лютого 2019 року; пункт 28), яка передбачає, що в процесах позбавлення власності держава повинна суворо дотримуватися процедури; для примусового позбавлення цього права мають бути вагомі причини і держава, в особі своїх уповноважених органів, повинна це довести неспростовними доказами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пунктах 48- 54 та тексті свого рішення у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06) є порушенням ст. 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, доповнює інші основні її положення та протоколів до Конвенції; вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями; застосування статті 14 Конвенції необов`язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією; необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції; заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Враховуючи вищенаведені положення Конституції та законів України, а також правову природу спору у цій справі, судом апеляційної інстанції у спірних правовідносинах, з метою забезпечення принципу верховенства права, враховано судову практику Європейського суду з прав людини, яка стосується обмеження права власності, оскільки обмеження, які просить застосувати суб`єкт владних повноважень до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з урахуванням специфіки виду діяльності відповідача, стосуються, зокрема, питання втручання у її власність (майнове право, інтерес), що у свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі 1.380.2019.005970 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. О. Большакова
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 04.11.2020.