Справа № 600/1295/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/1295/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 05 березня 2020 року №0-2405.

Позов обґрунтовано протиправним визначенням суми грошового зобов`язання в частині справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: замість застосування ставки податку за 1 кв. м у розмірі 0,01 відсотків від мінімальної заробітної плати для фізичних осіб, яка визначена рішенням Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2018 року №23/187, податковим органом визначено суму грошового зобов`язання із застосуванням ставки названого вище податку у розмірі 0,5 відсотків.

Вказані дії позивач вважає такими, що суперечать законодавству, оскільки, на його думку, відповідач нарахував грошове зобов`язання на об`єкт оподаткування, який у позивача відсутній. Посилаючись на положення пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України, вказує на протиправність винесеного контролюючим органом податкового повідомлення-рішення, а тому воно підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строк для подання заяв по суті справи; витребувано у Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який став підставою для нарахування спірного податкового зобов`язання за 2019 рік.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував. У наданому суду відзиві на позовну заяву вказував, що згідно зведеної інформації про ставки податку на нерухоме маймо, відмінне від земельної ділянки, що встановлені для фізичних осіб на 2019 рік за даними ГУ ДФС у Чернівецькій області (станом на 27 грудня 2018 року) об`єкти житлової нерухомості, які знаходяться на території Боянчуцької сільської ради оподатковуються за ставкою 0,5% (крім гаражів, які оподатковуються за ставкою 0,01%). Таким чином, позивач відповідно до Податкового кодексу України не повинен звільнятись від сплати податку на нерухоме майно, адже для застосування пільг, які визначені в пункті 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України необхідні дві обов`язкові умови: 1) використання споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; 2) особа має бути сільськогосподарським товаровиробником. Вважає, що оскільки позивачем не надано доказів про те, що він є сільськогосподарським товаровиробником, то неможливо застосувати дані пільги, адже не дотримано всіх ознак умов для звільнення від сплати податку. Об`єкти нежитлової нерухомості, які знаходяться на території Боянчуцької сільської ради, оподатковуються за ставкою 0,5% для фізичних осіб. З урахуванням наведеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій вказано про необґрунтованість наведених у відзиві на позовну заяву доводів, звертаючи при цьому увагу на те, що у позовній заяві не йдеться про надання позивачу пільг або звільнення від сплати податку. Натомість, вважає, що відповідачем проігноровано рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення розмірів та порядку справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019 рік, що суперечить положенням пункту 10.3 статті 10, пунктам 12.3, 12.5 статті 12 Податкового кодексу України. Крім цього, позивач наголосив на тому, що саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень у порядку частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України має бути доведено, чи є ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем, чи здійснює він сільськогосподарське виробництво, чи є він платником податку на прибуток, що в силу зазначеної вище норми є його обов`язком.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, свинарника-відгодівельника від 14 листопада 2018 року, зареєстрованого в реєстрі 1688 приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Малітовською Т.М., ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності нежитловою будівлею, а саме: свинарником-відгодівельником загальною площею 477,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145240198 від 14 листопда 2018 року.

Рішенням Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області 23 сесії сьомого скликання від 21 червня 2018 року №23/187 «Про розміри та порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та території села Боянчук Заставнівського району на 2019 рік» на підставі статті 266 Податкового кодексу України, частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», установлено на території села Боянчуцької сільської ради, зокрема, ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1.

Зі змісту пункту 5 вказаного рішення вбачається, що таке набрало чинності з 01 січня 2019 року.

Згідно з Додатком 1 до рішення Боянчуцької сільської ради від 21 червня 2018 року №23/187, яким визначені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлені на 2019 рік та вводяться в дію 01 січня 2019 року, ставка податку на нежитлові будівлі для фізичних осіб становить 0,01 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до зведеної інформації про ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що встановлено для фізичних осіб на 2019 рік (за даними ГУ ДФС у Чернівецькій області станом на 27 грудня 2018 року), ставки податку згідно рішення Боянчуцької сільської ради від 21 червня 2018 року №23/187 для фізичних осіб встановлено у таких відсотках від розміру заробітної плати, встановленого законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м (по об`єктах житлової нерухомості): будівлі готельні - 0,5; будівлі офісні - 0,5; будівлі торговельні - 0,5; гаражі - 0,01; будівлі промисловості та склади - 0,5; будівлі для публічних виступів - 0,5; господарські (присадибні) будівлі - 0,5; інші будівлі - 0,5.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснено нарахування податку на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням ставки у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року на нежитлову будівлю площею 477,60 кв. м.

05 березня 2020 року Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області винесено податкове повідомлення-рішення №0-2405, яким визначено ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 9965,12 грн.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 05 березня 2020 року №0-2405 протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, варто зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Статтею 8 ПК України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок. До місцевих зборів належать: збір за місця для паркування транспортних засобів; туристичний збір.

Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів. Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з розділом 2 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 Державного комітету по стандартизації, метрології та сертифікації, затвердженого і введеного в дію Наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, чинного від 01 січня 2001 року, до інших нежитлових будівель (код 127) належать будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271), при цьому, цей клас включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін.

Отже, позивач, будучи власником нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, яке відносяться до групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127), клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та ведення господарства» (1271), а саме: свинарником-відгодівельником загальною площею 477,6 кв. м, за адресою: Чернівецька обл., Заставнівський район, с. Боянчук, вулиця Польова, будинок 8, зобов`язаний сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у порядку, визначеному статтею 266 ПК України.

Крім цього, варто зазначити, що згідно з пунктами 10.2-1, 10.3, 10.5 статті 10 ПК України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі). Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі. Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень (пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Згідно з підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до положень підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, надсилають у десятиденний строк з дня прийняття рішень, але не пізніше 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та/або зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів, до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та/або зборів, в електронному вигляді інформацію щодо ставок та податкових пільг зі сплати місцевих податків та/або зборів у порядку та за формою, затвердженими Кабінетом Міністрів України, та копії прийнятих рішень про встановлення місцевих податків та/або зборів та про внесення змін до таких рішень.

Контролюючі органи не пізніше 25 серпня поточного року складають зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та/або зборів на відповідних територіях, а також про встановлені на відповідних територіях податкові пільги та подають її в електронній формі центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, не пізніше 25 вересня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про розмір та дату встановлення на відповідних територіях ставок місцевих податків та/або зборів, а також про встановлені на відповідних територіях податкові пільги.

Згідно з підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно до частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Таким чином, встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду. При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених ПК України.

Отже, виключно місцевій раді законом надані повноваження приймати рішення щодо встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, яке набирає чинності з початку наступного бюджетного періоду з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, і з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України можуть розпочати справляння місцевого податку.

Так, на виконання зазначених вище положень законодавства 23 сесією сьомого скликання Боянчуцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області 21 червня 2018 року прийнято рішення №23/187, яке набрало чинності 01 січня 2019 року та яким установлено на території Боянчуцької сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2019 рік.

При цьому, у відповідності до Додатку 1 до Типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, затвердженого названим рішенням органу місцевого самоврядування, починаючи з 2019 року ставка податку на будівлі нежитлові для фізичних осіб за 1 кв. м становить 0,01% від розміру мінімальної заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що вказане рішення в судовому або іншому порядку не оскаржувалось і не скасовано, що не заперечувалось учасниками справи.

Згідно частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, зазначене вище рішення органу місцевого самоврядування є обов`язковим для його застосування, у тому числі Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області.

Між тим, відповідно до підпункту «а» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку.

Абзацом 1 підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно з підпунктом 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується: а) фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік по об`єкту оподаткування, який належить позивачу, а саме нежитловій будівлі, розташованій за адресою: Чернівецька область, Заставнівський район, село Боянчук, вулиця Польова, будинок 8, з урахуванням ставки податку у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року.

Водночас, контролюючим органом застосовано ставку податку у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року на підставі зведеної інформації про ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що встановлені для фізичних осіб на 2019 рік за даними ГУ ДФС у Чернівецькій області (станом на 27 грудня 2018 року).

Однак суд не погоджується із такими діями і вважає їх протиправними, оскільки відповідно до наведених вище положень Податкового кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до уваги потрібно брати рішення Боянчуцької сільської ради від 21 червня 2018 року №23/187, відповідно до якого у даному випадку ставка податку для об`єктів «Будівлі нежитлові» для фізичних осіб становить 0,01% від мінімальної заробітної плати, на чому і наголошував позивач.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що Головне управління ДПС у Чернівецькій області, не врахувавши вимог, визначених рішенням органу місцевого самоврядування, яке станом на час розгляду вказаної справи не оскаржувалось, не є зміненим чи скасованим, безпідставно застосувало ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 1 кв. м для фізичних у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати замість 0,01%. Внаслідок учинених дій податковим органом неправильно визначено ставку податку за належне позивачу майно, відмінне від земельної ділянки, у зв`язку з чим йому збільшено грошове зобов`язання у значно завищеному розмірі.

Поряд з цим, не підлягають оцінці посилання відповідача стосовно відсутності у позивача пільг щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки позивач у позовній заяві не наголошував на наданні йому пільг або звільненні його від сплати цього податку.

В обґрунтування протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивач звертав увагу саме на протиправне збільшення податкового зобов`язання у зв`язку із неправильним визначенням ставки податку, не заперечуючи при цьому наявності покладеного на нього законом обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке належить йому на праві приватної власності.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо застосування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 1 кв. м для фізичних у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати замість 0,01%.

З огляду на викладене, податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 05 березня 2020 року №0-2405 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами та/або рішеннями, зазначеними у частині першій статті 266-1 цього Кодексу, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення позову. Натомість доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та необґрунтованими.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно з наявною у справі квитанцією №0.0..1 від 12 серпня 2020 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Стосовно вимоги позивача про допущення до негайного виконання судового рішення у цій справі, то така є безпідставною, оскільки не ґрунтується на законі. Статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено, що судові рішення у справах про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень підлягають до негайного виконання.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 132, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 05 березня 2020 року №0-2405.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області, сплаченого згідно з квитанцією №0.0..1 від 12 серпня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, 58013).

Суддя О.П. Лелюк