Справа № 823/3547/14
Суддя: П.Г. Паламар
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року справа № 823/3547/14

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Паламаря П.Г.,

судді- Гарань С.М., Тимошенко В.П.

за участю секретаря Трегулова Б.Л.,

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача Кваші І.В.(за ордером),

представника третьої особи Теслі В.І. (за посадою),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; далі-позивач) до Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська площа, 8; далі-відповідач), в якому з урахуванням уточнень, просить:

-визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2178-о про звільнення позивача з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області з моменту його прийняття;

-поновити позивача на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Черкаській області;

-стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу за посадою заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Черкаській області за період з 29.10.2014 по дату ухвалення рішення;

-зобов`язати ДФС України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон визначених ст. 1 Закону України Про очищення влади з метою виключення відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади;

-постанову суду в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку допустити до негайного виконання.

28.11.2014 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

17.12.2014 ухвалою суду зупинено провадження в адміністративній справі до часу вирішення Верховним Судом України питання про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України Про очищення влади Конституції України, питання щодо чого зазначено в ухвалі Черкаського окружного адміністративного суду від 17.12.2014 у справі № 823/3547/14, та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

02.06.2020 ухвалою суду поновлено провадження у справі.

30.07.2020 усною ухвалою суду, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

15.09.2020 усною ухвалою суду поновлено підготовче провадження, а також ухвало залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління ДФС у Черкаській області та закрито підготовче провадження.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що наказом Міністра доходів і зборів України №425-о від 24.05.2013 був призначений на посаду заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області. Наказом голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України №2178-о від 29.10.2014 позивач був звільнений з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади №1682-VІІ від 16.09.2014 та підпункту а пункту 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29.07.1991 на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача. Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним позивач зазначає, що при звільненні позивача на підставі частини 2 статті 1 Закону України Про очищення влади відповідач порушив статтю 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність має індивідуальний характер. Оскаржуваний наказ, всупереч частини 2 статті 1 Закону України Про очищення влади, не містить жодного доказу доведеності вини позивача у вчиненні дій, передбачених частиною 2 статті 1 вказаного Закону. Вказав, що відповідач в порушення норм Кодексу законів про працю України звільнив позивача з посади в період тимчасової непрацездатності. Позивач зазначив, що Головне управління ДФС у Черкаській області є правонаступником припиненого 30.09.2015 Головного управління Міндоходів у Черкаській області, а тому в свою чергу поновлення позивача на службі необхідно здійснити в Головне управління ДФС у Черкаській області із відповідною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, наголосив, що посадові оклади працівників неодноразово підвищувалися, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2014 року по дату ухвалення рішення підлягає коригуванню на коефіцієнти підвищення посадових окладів.

В судовому засіданні позивач, а також його представник позовні вимоги підтримали і позов просили задовольнити.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що підставою для звільнення позивача слугувала довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 23.10.2014 позивача, згідно якої щодо позивача були наявні критерії для очищення влади, визначені у частині 1 статті 3 Закону України Про очищення влади, оскільки позивач за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 обіймав посади, щодо яких встановлена заборона. При цьому на час звернення позивача до суду Конституційним Судом України не прийнято жодного рішення про визнання будь-яких норм Закону України Про очищення влади неконституційними. Вказано, що перебування позивача на лікарняному не спростовує факт законного звільнення, оскільки Законом України Про очищення влади, ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено відстрочення або невиконання норм цього Закону з вказаної підстави. Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник відповідача вказав, що порядок № 100, застосовується у випадках вимушеного прогулу, однак середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

В судове засідання представник відповідача не з`явився.

Представником третьої особи, в судовому засіданні надано пояснення щодо позову, в яких зазначено, що встановлений Кодексом законів про працю України порядок розгляду індивідуальних трудових спорів та норми законодавства про працю не застосовуються при проходженні служби в податковій міліції.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.08.1991 позивач - ОСОБА_1 проходив службу в податковій міліції Міністерства доходів і зборів України з 29.11.1996 по 29.10.2014 на різних посадах.

Наказом Головного управління Міндоходів у Черкаській області №425-о від 24.05.2013 ОСОБА_1 призначено заступником начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Згідно довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 23.10.2014 встановлено, що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині 1 статті 3 Закону України Про очищення влади за період з 25.02.2010 по 22.02.2014 позивач обіймав посаду (и) щодо яких встановлена заборона: з 14.01.2009 (наказ ДПА України №10-о від 14.01.2009) по 07.12.2010 (наказ ДПА України №2285-о від 07.12.2010) заступник начальника УПМ - начальник оперативного управління УПМ ДПА в Черкаській області; з 07.12.2010 (наказ ДПА України №2285-о від 07.12.2010) по 17.02.2012 (наказ ДПС України №311-о від 17.02.2012) заступник начальника УПМ - начальник управління оперативно-розшукової діяльності УПМ ДПА в Черкаській області; з 17.02.2012 (наказ ДПС України №311-о від 17.02.2012) по 24.05.2013 (наказ МДЗ України №425-о від 24.05.2013) заступник начальника УПМ ДПС в Черкаській області; з 24.05.2013 (наказ МДЗ України №425-о від 24.05.2013) по т/час заступник начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

За результатами проведеної перевірки відомостей встановлено, що до позивача застосовується заборона, визначена частиною 3 статті 1 Закону України Про очищення влади.

Наказом Міністерства доходів і зборів України №2178-о від 29.10.2014 відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади від 16.09.2014 №1682-VІІ та пункту 62 підпункту а Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 звільнено з посади та податкової міліції підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Листом №195/23-00-04-216 від 29.10.2019 Головне управління ДФС у Черкаській області повідомило позивача, що наказом Міністерства доходів у зборів №2178-о від 29.10.2014 позивач звільнений з посади та податкової міліції відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про очищення влади від 16.09.2014 №1682-VІІ та пункту 62 підпункту а Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ міліції.

Вважаючи наказ №2178-о від 29.10.2014 протиправним, позивач звернувся до суду.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 у відповідності до листка непрацездатності Черкаського обласного кардіологічного центру серії АГО №496279 перебував на стаціонарному лікуванні з 23.10.2014 по 05.11.2014, а у відповідності до листка непрацездатності КНП «Друга Черкаська міська лікарня відновного лікування» ЧМР серії АГО №436294 перебував на стаціонарному лікуванні з 06.11.2014 по 18.11.2014.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Закон України Про очищення влади від 16.09.2014 №1682-V11 (далі - Закон), який набрав чинності 16.10.2014 року, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ст. 1 Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч. 2 ст. 1 Закону).

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону

Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), передбачені ст. 2 Закону.

Так, згідно п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема, щодо начальницького складу податкової міліції.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) визначені статтею 3 Закону.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Правовий статус податкової міліції визначено у розділі XVIII-2 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі ПК України).

Податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції (пункт 348.1 статті 348 ПК України).

Згідно з пунктом 349.1 статті 349 ПК України, до складу податкової міліції належать, зокрема, управління (відділи, відділення, сектори) податкової міліції відповідних державних податкових служб в областях.

Особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (пункт 353.1 статті 353 ПК України).

За приписами підпункту 353.4.2 пункту 353.4 статті 353 ПК України, особам, яких прийнято на службу до податкової міліції на посади начальницького і рядового складу, присвоюються, зокрема, такі спеціальні звання старшого начальницького складу: полковник податкової міліції; підполковник податкової міліції; майор податкової міліції.

Як вбачається з довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці від 23.10.2014, позивач відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині 1 статті 3 Закону України Про очищення влади, за період з 25.02.2010 по 22.04.2014 обіймав посаду (и), щодо яких встановлена заборона: обіймала посаду (и) щодо яких встановлена заборона: з 14.01.2009 (наказ ДПА України №10-о від 14.01.2009) по 07.12.2010 (наказ ДПА України №2285-о від 07.12.2010) заступник начальника УПМ - начальник оперативного управління УПМ ДПА в Черкаській області; з 07.12.2010 (наказ ДПА України №2285-о від 07.12.2010) по 17.02.2012 (наказ ДПС України №311-о від 17.02.2012) заступник начальника УПМ - начальник управління оперативно-розшукової діяльності УПМ ДПА в Черкаській області; з 17.02.2012 (наказ ДПС України №311-о від 17.02.2012) по 24.05.2013 (наказ МДЗ України №425-о від 24.05.2013) заступник начальника УПМ ДПС в Черкаській області; з 24.05.2013 (наказ МДЗ України №425-о від 24.05.2013) по т/час заступник начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Отже, позивач обіймав сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року заступника начальника управління податкової міліції у Черкаській області, яка передбачена переліком посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), передбачені ст. 2 Закону.

Пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону передбачено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади, у порядку та строки, визначені цим Законом.

Таким чином, звільнення позивача з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області здійснювалось відповідачем на виконання вимог п. 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону.

Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.

У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї). Та дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Водночас необхідно врахувати, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів згідно із законом означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №817/3431/14.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі Полях та інші проти України (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі Полях та інші проти України), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII.

Аналіз рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушенні статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

У цій справі до позивача, який обіймав посаду аналогічну посаді одного із заявників у справі Полях та інші проти України, був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі.

Тож при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі Полях та інші проти України, оскільки за висновками Європейського суду сам Закон №1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України Про очищення влади до осіб, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановленні причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів ОСОБА_2 , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо здійснення позивачем будь-яких дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Натомість оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2178-о про звільнення полковника податкової міліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області, ґрунтується виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача від 23.10.2014 про перебування позивача на посадах, щодо яких може бути застосована люстрація, яка не містить фактів порушень, допущених позивачем.

Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

Суд зазначає, що Закон №1682-VII, не передбачав механізмів індивідуального підходу, натомість передбачав так звану автоматичну люстрацію за сам факт перебування позивача на посадах, щодо яких установлена заборона, сукупним строком більше ніж один рік.

Отже, відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частини другої статті 2 КАС України.

Оскільки відповідач не довів, що позивач вчиняв дії/бездіяльність, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини, наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2178-о не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті другої КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене доводи відповідача про законність звільнення позивача на підставі п. 2 Прикінцевих та перехідних положень та ст. 3 Закону України Про очищення влади без врахування мети та принципів люстрації, визначених у ст. 2 Закону є необґрунтованими.

Скасування наказу про звільнення позивача в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю Україні, є підставою для її поновлення на попередній роботі, а саме на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби, зокрема до Головного управління ДФС у Черкаській області приєднуються територіальні органи Міндоходів - Головне управління Міндоходів у Черкаській області.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 12 вересня 2014 року зареєстроване Головне управління ДФС у Черкаській області.

Крім того, у відповідності до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 30 вересня 2015 року внесено запис (номер запису: 6013352) про припинення Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

При чому, відповідно до п. 1 Положення Головного управління ДФС у Черкаській області, затвердженого наказом Державної фіскальної служби України від 01 лютого 2019 року № 80, Головне управління ДФС у Черкаській області є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Згідно із пунктами 3, 7 Положення Головного управління ДФС у Черкаській області головним із його завдань є забезпечення реалізації державної політики у сфері боротьби правопорушеннями під час застосування податкового законодавства при виконанні повноважень з оперативно - розшукової роботи, досудове розслідування. У складі Головного управління ДФС діють підрозділи податкової міліції.

Заступники начальника Головного управління ДФС призначаються та звільняються з посади Головою ДФС.(п. 10 Положення).

Таким чином, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного органу.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19 червня 2019 року №537 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, оскільки Головне управління ДФС у Черкаській області не припинено та враховуючи, що Головне управління Міндоходів у Черкаській області припинено і його правонаступником є Головне управління ДФС у Черкаській області, правонаступником якого, в свою чергу Головне управління ДПС у Черкаській області, яке не здійснює повноваження податкової міліції, поновлення позивача на службі необхідно здійснити в Головне управління ДФС у Черкаській області саме з 29 жовтня 2014 року.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке.

Згідно правового висновку, зазначеного у постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 по справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В свою чергу, останній абзац пункту 4 Порядку №100 (в редакції до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 р. №542) передбачає, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

З довідки про середню заробітну плату Головного управління ДФС у Черкаській області №94 від 29.07.2020, виданої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, вбачається, що середній заробіток позивача визначений за серпень 2014 року вересень 2014 року та становить 6060,62 грн., а середньоденна заробітна плата 288,62грн.

Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу, починаючи з 29.10.2014 і по 29.10.2020 року 1501 робочих днів, отже заробіток за час вимушеного прогулу складає 433218,62 грн. = 288,62 грн. х 1501 днів.

Згідно пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Згідно постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» здійснено підвищено посадових окладів осіб начальницького складу податкової міліції головних управлінь в областях, м. Києві та органу з обслуговування великих платників податків Державної фіскальної служби.

Як встановлено судом, 30 вересня 2015 року внесено запис про припинення Головного управління Міндоходів у Черкаській області, а Головне управління ДФС у Черкаській області є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 94 КЗпП України).

Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Статтею 1 Закону № 108/95-ВР встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Суд зауважує, що хоча Головне управління ДФС у Черкаській області є правонаступником Головного управління Міндоходів у Черкаській області однак позивач в реорганізованій структурі не працював, а тому коригування середньої плати на коефіцієнт їх підвищення є необгрунтованим.

Отже, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню.

Щодо зобов`язання ДФС України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон визначених ст. 1 Закону України Про очищення влади з метою виключення відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб щодо яких застосовано положення Закону України Про очищення влади суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про очищення влади» відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 за №1280/26057 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього.

Так, пунктом 9 вказаного Положення передбачено, що держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з п. 4 Положення №1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом України «Про очищення влади» перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України «Про очищення влади» та Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не передбачено процедури «відкликання відомостей про застосування заборони» та суб`єктів, які б могли відкликати такі відомості, натомість, передбачено, що у випадку надходження до Реєстратора - Міністерства юстиції України відповідного судового рішення, яке набрало законної сили відомості про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» - вилучаються з Реєстру.

Отже, чинним законодавством чітко визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню, оскільки позивачем не понесені.

Керуючись ст. 139, 194, 205, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України № 2178-о від 29.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління ДФС у Черкаській області з 29.10.2014 року.

Стягнути з Державної фіскальної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2014 по 29.10.2020 в сумі 433218 (чотириста тридцять три тисячі двісті вісімнадцять) грн. 62 коп.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя П.Г. Паламар

Судді С.М. Гарань

В.П. Тимошенко

Повний текст рішення виготовлено 03.11.2020