Справа № 400/2508/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2508/20
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Єщенка О.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року, ухвалене у письмовому провадженні у м.Миколаєві у справі за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача та просив визнати протиправною та скасувати постанову Заводського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесеної державним виконавцем Тищенко О. В. 09.06.2020 р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 22033,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувані постанови є протиправними, оскільки відповідач не здійснював примусове виконання, виконавчий лист було повернуто стягувачу, а сума виконавчого збору обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року позов задоволено. Також, судом стягнуто с відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору прийнята у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», а саме у відповідності до ч. 3 статті 40.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначається, що державним виконавцем дії з фактичного виконання виконавчого документу за виконавчим провадженням №54189312, які привели до погашення боргу перед стягувачем, не здійснювались, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, позивач про причин неявки суду не повідомив, тому оскільки особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2015 р. по справі №487/5415/14-ц із змінами внесеними рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11.01.2017 р. з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку УКРГАЗБАНК було стягнуто загальну суму заборгованості у розмірі 217095,75 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0004/216/2К/І-11 від 26.09.2011 р.

Станом на 31.03.2020 р. позивач сплатила банку в рахунок погашення боргу за кредитним договором 212500,00 грн. Крім того, оремо квитанцією від 09.04.2020 р. позивач сплатила банку суму сплаченого судового збору в розмірі 2249,24 грн. (а.с.9).

Листом за № 110/13622/20 від 14.05.2020р (а.с.11) банк погодив позивачеві умови врегулювання заборгованості за кредитним договором шляхом погашення заборгованості за кредитним договором у день укладання Договору про припинення зобов`язань одноразовим платежем із застосуванням програми лояльності. У зв`язку з викладеним, на підставі Договору від 21.05.2020 р. про розірвання (припинення) кредитного договору №0004/216/2К/І-11 від 26.09.2011 р. позивач в погашення боргу перед банком сплатила 20028,77 грн. остаточно сплативши борг за кредитним договором, що підтверджуються банківською випискою по особовому рахунку позивача за період з 23.02.2017 р. по 21.05.2020 р. (а.с. 15).

Також, на виконання вищевказаного рішення Заводським райсудом м. Миколаєва 06.04.2015 р. було видано виконавчий лист який банком направлено на примусове виконання до Заводського ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ Миколаївської області (наразі - Заводський ВДВС м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постановою від 23.06.2017р. відповідачем відкрито виконавче провадження №54189312 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

Вказану постанову, як вказала позивач в позові, вона не отримувала, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Більш того, до квітня 2020 р. їй взагалі не було відомо про наявність відкритого виконавчого провадження, оскільки жодних виконавчих дій, спрямованих на виконання виконавчого документа державними виконавцями не вчинялося.

У квітні 2020 р. позивач дізналася від АТ КБ ПРИВАТБАНК про те, що на рахунок НОМЕР_1 , який відкрито на її ім`я для виплати пенсії, відповідачем було накладено арешт в ході виконавчого провадження №54189312. Після цього позивач звернулась до державного виконавця із заявою, на підставі якої державний виконавець Тищенко О. В. винесла постанову від 15.04.2020 р. про зняття арешту із вказаного рахунку.

28.05.2020 р. банк направив відповідачеві заяву від 25.05.2020 р. про повне погашення боргу за кредитним договором, у зв`язку з чим державний виконавець Тищенко О. В. 09.06.2020р. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого документу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Про виконавче провадження.

З Єдиного реєстру боржників та автоматизованої системи виконавчих проваджень представник позивача дізналася про те, що відповідачем закінчено виконавче провадження №54189312 та згідно постанови від 16.06.2020 р. відкрито нове виконавче провадження №62306588 на підставі постанови від 09.06.2020 р., яка на адресу позивача не направлялася про що свідчить супровідний лист до постанови від 16.06.2020 р. датований 25.06.2020 р. за №59901/107-36/10.

Ознайомившись 25.06.2020 р. з виконавчими провадженнями №54189312 та №62306588 позивач дізналася, що виконавче провадження №62306588 було відкрито 16.06.2020р. на виконання постанови державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 22033,04 грн.

Позивач вважає, що постанова від 09.06.2020 р. про стягнення з неї виконавчого збору винесена безпідставно, є протиправною та підлягає скасуванню, тому звернулась до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд зазначив, що позивач здійснювала погашення боргу у порядку та обсязі, що був визначений між нею та банком, а не на виконання рішення суду, як вважає державний виконавець, а тому не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ізчастиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що частина третя статті 40 Закону № 1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону, застосовуватися до спірних правовідносин не можуть.

Колегія суддів не приймає такі доводи апелянта з огляду на наступне.

Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Крім цього, пунктом 21 розділу ІІІ Інструкції визначено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону. Постанова про закінчення виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого документа, виданого у формі електронного документа, отримується стягувачем за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження в рамках інформаційної взаємодії.

У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону № 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18.

Матеріалами справи встановлено, що державним виконавцем дії з фактичного виконання виконавчого документу за виконавчим провадженням №54189312, які привели до погашення боргу перед стягувачем не здійснювалися.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про стягнення з позивача на користь банку коштів в рахунок погашення боргу за виконавчим документом, зазначене не зазначається і в апеляційній скарзі.

Згідно із випискою банку з особового рахунку позивача, встановлено, що за період з 23.02.2017р. по 21.05.2020р. відсутні будь-які надходження від виконавчої служби з призначенням платежу, яке вказувало б на стягнення коштів з позивача в рахунок погашення боргу за виконавчим документом.

В той же час за рішенням суду з позивача в рахунок погашення боргу було стягнуто загальну суму заборгованості в розмірі 217095,75 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 13496,79 грн., поточної заборгованості за кредитом в розмірі 177221,18грн. простроченої заборгованості за процентами в розмірі 23143,05 грн. поточної заборгованість за процентами в розмірі 3234,73грн.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач здійснювала погашення боргу у порядку та обсязі, що був визначений між нею та банком, а не на виконання рішення суду, як вважає державний виконавець, а тому не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у спірній постанові.

З огду на викладене, судом апеляційної інстанції встановлено, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим провадженням №54189312, тому у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, а тому постанова про стягнення виконавчого збору ВП№54189312 від 09.06.2020 р. про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заводського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: А.Г. Федусик