Справа № 127/17178/20
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/17178/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гриневич В.С.

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

02 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Іваненко Т.В. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Шевчука А.А.

представника відповідача - Савчук Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 звернулися до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) серії ІВ №00004576 від 22 липня 2020 року, винесену інспектором відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради Іщуком Антоном Вікторовичем відносно ОСОБА_2 ;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 210,20 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 210,20 грн., а також витрати на оплату послуг адвоката в сумі 4000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково. Скасувано постанову серії ІВ №00004576 від 22 липня 2020 року, винесену інспектором відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради Іщуком Антоном Вікторовичем, про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у розмірі 510,00 грн.. Справу про адміністративне правопорушення направлено на новий розгляд до відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради.

У задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 420,40 грн..

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідачем надано достатньо доказів недотримання позивачами вимог ПДР України та вчинення адміністративного правопорушення.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що по своїй суті при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 122 КУпАП інспектори з паркування, як посадові особи відповідного органу діють як самостійний суб`єкт владних повноважень, у зв`язку із цим Відділ паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради не є належним відповідачем у даній справі.

Також, у апеляційній скарзі містяться посилання відповідача на те, що судом при винесенні рішення не було враховано порядок встановлення відповідальної особи за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), а також інформації територіального сервісного центру МВС №0546 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області у зв`язку із чим суд дійшов помилкового висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не вчиняла правопорушення, це виключає можливість її притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач направила на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом в повній мірі встановлено обставини справи та надано їм обгрунтовану правову оцінку.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Позивач та його представник в судовому засіданні просили залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 , виданого Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 13.05.2008 на автомобіль марки Hyundai моделі Tucson 2.0, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , власником даного автомобіля являється ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, у вказаному свідоцтві наявна відмітка про те, що ОСОБА_1 має право здійснювати керування зазначеним транспортним засобом.

Зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що 15.07.2020 об 11 год. 33 хв. у м. Вінниця по вул. Грушевського, 2 ОСОБА_2 вчинила зупинку транспортного засобу «Hyundai» з номерним знаком НОМЕР_2 , ближче 10 м до пішохідного переходу, чим порушила вимоги п.п. п.15.9 (г) Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП.

В подальшому, головним спеціалістом-інспектором з паркування відділу паркування департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради Іщуком Антоном Вікторовичем винесено постанову серії IB №00004576 про накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), відповідно до якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

В свою чергу позивач - ОСОБА_1 стверджує, що саме в його користуванні 15.07.2020 перебував автомобіль марки Hyundai моделі Tucson, державний номерний знак НОМЕР_2 , та саме ним припарковано вказаний автомобіль у м. Вінниці по вул. Грушевського, 2.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано довідку №09.39-10860 від 15.09.2020, видану АТ «Вінницяобленерго» про те, що ОСОБА_2 працює у вказаному підприємстві на посаді начальника сектору СО та КЛЗ з 01.02.2002 по теперішній час, 15.07.2020 ОСОБА_2 знаходилася на робочому місці з 08-00 год. до 17:00 год., робоче місце не залишала, відпрацювала повний робочий день.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково дійшов висновку, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 допустила порушення вимог п.п. п.15.9 (г) Правил дорожнього руху України, а тому притягнення її до адміністративної відповідальності на підставі ч. 3 ст. 122 КУпАП не може бути здійснено, на підставі неналежних доказів її вини. Керуючись п. 2 ч. 3 ст. 286 КАС України, суд дійшов висновку про скасування рішення суб`єкта владних повноважень в цій частині і надіслання справи на новий розгляд.

В той же час, оскільки судовим розглядом не встановлено порушення оскаржуваною постановою прав, свобод та інтересів позивача - ОСОБА_1 , у задоволенні позову, в частині його позовних вимог суд відмовив.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За п. 1.3. Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР України), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).

Предметом судового дослідження у спірних правовідносинах є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що Відділ паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради не є належним відповідачем у даній справі, оскільки по своїй суті, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 122 КУпАП інспектори з паркування, як посадові особи відповідного органу діють як самостійний суб`єкт владних повноважень.

Однак, колегія суддів вважає помилковою позицію апелянта в даному випадку та не погоджується з зазначеними аргументами з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАСУ суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пункт 9 ч. 1 ст. 4 КАС України встановлює, що відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Дані норми чітко закріплюють юрисдикцію, а саме обов`язковість наявності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які виступають предметом оскарження.

Положеннями ч. 3 ст. 219 КУпАП встановлено, що від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і шостою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.

Таким чином, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 122 КУпАП, посадові особи відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад.

У зв`язку із цим, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 219 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 122 КУпАП.

При цьому, зміст статті 288 КУпАП щодо можливості оскаржити постанову органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення не спростовує висновків про те, що відповідачем у таких справах є саме орган, а не посадова особа.

Аналогічна правова позиція закріплена у Постановах Верховного суду від 17.09.2020 року у справі № 742/2298/17, від 17.06.2020 у справі № 127/6881/ 17 та від 26.12.2019 у справі №724/716/ 16.

Щодо обставин, що слугували підставою прийняття оскаржуваної постанови, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 15.9 (г) ПДР зупинка забороняється на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.

Частиною третьою статті 122 КУпАП передбачено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з приміткою до статті 122 КУпАП суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України.

Частиною першою статті 14-2 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Статтею 279-1 КУпАП визначено, що у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.

Якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою та шостою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Постанова про накладення адміністративного стягнення надсилається відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, протягом трьох днів з дня її винесення рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи (місцезнаходження юридичної особи).

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм слідує висновок про те, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе:

- відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб;

- а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу.

Судом встановлено, що саме в користуванні ОСОБА_3 , 15.07.2020 перебував автомобіль марки Hyundai моделі Tucson, державний номерний знак НОМЕР_2 , та саме ним припарковано вказаний автомобіль у м. Вінниці по вул. Грушевського, 2.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Тобто, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення наявності протиправного діяння та вини особи у вчиненні нею адміністративного правопорушення.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується під час апеляційного розгляду, ОСОБА_2 , відносно якої винесено оскаржувану постанову, правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, не вчиняла, що виключає можливість її притягнення до адміністративної відповідальності.

В апеляційній скарзі вказує на те, що судом при винесенні рішення не було враховано порядок встановлення відповідальної особи за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), а також інформації територіального сервісного центру МВС №0546 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області у зв`язку із чим суд дійшов помилкового висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не вчиняла правопорушення, це виключає можливість її притягнення до адміністративної відповідальності.

Положеннями ч. 1 ст. 14-2 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно- телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 виданого Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 13.05.2008 року на автомобіль марки Hyundai моделі Tucson 2.0 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 судом встановлено, що власником автомобіля є ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

В той же час, в даному свідоцтві наявні відмітки про належного користувача даного транспортного засобу - ОСОБА_1 , який здійснює керування транспортним засобом та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що інформація відносно ОСОБА_1 , як належного користувача вказаного транспортного засобу, відсутня відповідно до наданої інформації, наданої ТСЦ МВС №0546 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області від 16.09.2020 № 31/2/0546-1065, оскільки, як слідує з відповіді, запитувана інформація стосувалась власника транспортного засобу, і надана після відкриття судом першої інстанції провадження у справі, а тому не могла бути врахована під час прийняття оскаржуваної постанови відповідачем.

спростовується наданими до суду першої інстанції копіями вищезазначеного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, в якому ОСОБА_1 зазначений як належний користувач.

Щодо посилання апелянта на те, що у разі наявності видимої для учасників дорожнього руху «зебри» на проїзній частині, якою позначений певний нерегульований пішохідний перехід, із урахуванням того, що пішоходи безумовно переходять проїзну частину по пішохідному переходу в межах указаної розмітки, водії транспортних засобів повинні безумовно дотримуватись правил зупинки перед пішохідними переходами, колегія суддів зазначає таке.

Судом встановлено, що біля автомобіля «Hyundai», державний номерний знак НОМЕР_2 , ліворуч розміщений знак - «пішохідний перехід».

За приписами пункту 15.9 (г) Правил дорожнього руху зупинка забороняється: на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда,' призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

Разом з тим, пунктом 8.2 Правил дорожнього руху визначено, що дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.

З наявних в матеріалах справи фотознімках вбачається, що дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою. Крім того, інспектором Іщуком А.В. не встановлено, яка відстань автомобіля саме до дорожнього знаку, а не до дорожньої розмітки.

Згідно з положеннями підпункту 1.25 пункту 1 Горизонтальна розмітка розділу 34 Дорожня розмітка ПДР - горизонтальна розмітка нерегульованого пішохідного переходу має дублювати на покритті знак 1.32 «Пішохідний перехід» . Проте, згідно із фотоматеріалами на місці зупинки та місці нанесення на покритті дорожньої розмітки нерегульованого пішохідного переходу відсутній знак 1.32 Пішохідний перехід , який має дублювати дана дорожня розмітка.

Отже, наведена дорожня розмітка нанесена на покритті в порушення ПДР України, тобто є незаконною, що виключає склад адміністративного правопорушення, оскільки ПДР України в даній ситуації позивачами не порушено.

Більше того, з огляду на надані фотоматеріали можливо побачити, що на даній ділянці дороги наявна колишня дорожня розмітка, яка співпадає з відповідним дорожнім знаком, що може говорити про те, що наявна на даний момент дорожня розмітка є такою, яка нанесена всупереч чинному законодавству, а, отже, заборону зупинення автомобіля ближче 10 м неможливо застосовувати до неї.

Виходячи із аналізу норм, які закріплені в ПДР колегія суддів приходить до висновку, що у випадку, коли дорожній знак та дорожня розмітка не співпадають, перевага повинна надаватись саме дорожнім знакам.

Статтею 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ОСОБА_2 допустила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП, а оскаржувана постанова не може розглядатися, як доказ, за відсутності інших доказів на підтвердження обставин зафіксованого правопорушення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд.

Таким чином, суду першої інстанції дійшов вірного висновку про недотримання відповідачем, під час розгляду справи про адміністративне правоворушення, вимог ст. 268 КУпАП, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просив стягнути з відповідача понесенні судові витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн..

Позивач в судовому засіданні підтримав клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання позивача щодо відшкодування на його користь правової допомоги.

Колегія суддів, вирішуючи питання щодо заявленого клопотання, зазначає наступне.

Положеннями статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Надаючи оцінку письмовим доказам, колегія суддів наголошує, що на підставі п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимоги заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходить з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Так, в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № б/н від 26.10.2020; Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 26.10.2020; квитанція № б/н до прибуткового касового ордеру від 26.10.2020 р.; опис робіт виконаних представником позивача адвокатом Шевчуком А.А. від 26.10.2020 року; ордер серія ВН № 143589 від 26.10.2020 року.

Отже, витрати позивача в розмірі 4000,00 грн на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та доводяться належними і допустимим доказами.

Проте розмір цих витрат суд вважає неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих правових послуг та часом, витраченим адвокатом на їх надання.

Так, згідно з актом приймання - передачі наданих юридичних послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги від 26.10.2020 р. становить 4000,00 грн.

Суд не ставить та не може ставити під сумнів вартість витраченого адвокатом часу на надання позивачу правових послуг, оскільки відповідний розмір визначений у договорі про надання правничої допомоги.

Втім, кількість часу, витраченого адвокатом на складання відзиву на апеляційну скаргу, на переконання суду, є непропорційною складності справи та предмету спору та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних.

Безсумнівно, право на судовий захист є одним з визначальних прав особи у правовій державі, яке в Україні гарантується Основним Законом (стаття 55 Конституції України).

Відтак суд доходить висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат позивача на правничу допомогу підлягає зменшенню наполовину, тобто до 2000,00 грн, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу паркування Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку Вінницької міської ради на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Іваненко Т.В. Граб Л.С.