Справа № 1.380.2019.003296
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003296 пров. № А/857/10580/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Кравців О.Р. об 11 год. 43 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 08 листопада 2019 року) у справі № 1.380.2019.003296 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправною відмову відповідача у виплаті позивачу відповідно до довідки-рахунку № 2/2012 суми на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу відповідно до довідки-рахунку № 2/2012 суми на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі, у розмірі 6196, 31 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що у відповідача перед ним наявна заборгованість з компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 6196, 31 грн. відповідно до довідки-розрахунку №2/2012. При звільненні ОСОБА_1 не отримав речове майно або компенсацію за нього. Позивач з метою погашення заборгованості звернувся до відповідача із листом, однак відповідач відмовився здійснити виплату, покликаючись на відсутність вказівки керівника підрозділу, у якому позивач проходив службу відповідного управлінського рішення про здійснення компенсації вартості неотриманого речового майна у наказі позивача про звільнення.

03.09.2019 позивач подав заяву про зміну позовних вимог, за якою позовні вимоги звернув до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 та просив ухвалити рішення про зобов`язання відповідача невідкладно погасити заборгованість перед позивачем по речовому майну шляхом видачі такого майна в натурі або виплати грошової компенсації взамін нього.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною відмову Львівського обласного комісаріату у виплаті ОСОБА_1 відповідно до довідки-рахунку № 2/2012 суми грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 виплатити ОСОБА_1 відповідно до довідки рахунку № 2/2012 грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 6196 грн 31 коп.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що на законодавчому рівні чітко передбачено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі його звільнення з військової служби.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що позивач звільнений зі служби у 2012 році, а з заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно 20.05.2019. Закон не передбачає такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, на яке посилається позивач, не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням Закону. Відповідач звернув увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2017 також не передбачено виплату грошової компенсації за речове майно особам, які вже звільнені з військової служби. Також вказує, що позивачем пропущено строки звернення до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції у цій справі - без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 1.380.2019.003296 касаційну скаргу Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України її задоволено частково, а постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі № 1.380.2019.003296 скасовано і справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , підполковник юстиції, відповідно до наказу Військової прокуратури Західного регіону України № 497к від 14.06.2012 звільнений з посади прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас за п. «б» (за станом здоров`я) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з 14.06.2012; виключений з 14.06.2012 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та направлений для зарахування на військовий облік у Пустомитівсько-Городоцький ОРВК Львівської області.

У вказаному наказі також вказано про необхідність виплатити позивачу премію у розмірі 60% місячного грошового забезпечення за період служби з 01 по 14 червня 2012 року та компенсацію за невикористані 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2012 рік.

У зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я вирішено виплатити підполковнику юстиції ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вислуга років станом на 14.06.2012 становить 16 років 10 місяців 14 днів.

Підставою видання цього наказу слугував наказ Міністра оборони України від 23.05.2012 № 402.

Згідно з довідкою-розрахунком № 2/2012 на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягало видачі підполковнику ОСОБА_1 , підстава наказ ВПЗРУ №497к від 14.06.2012 позивачу належала компенсація у розмірі 6196, 31 грн.

Оскільки таку при звільненні позивачу не виплачено, позивач 20.05.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.

У відповідь на цю заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 надав позивачу відповідь № 5723 від 29.05.2019, згідно з якою позивачу відмовлено, з покликанням на те, що витяг з наказу військового прокурора Західного регіону України від 14.06.2019 за № 497к, який наданий на адресу відповідачу як додаток до заяви від 29.05.2019 не містить інформації щодо прийняття керівником підрозділу у якому проходив військову службу позивач відповідного управлінського рішення (про виплату позивачу при звільненні з військової служби компенсації вартості неотриманого речового майна), підстави для проведення видатків бюджетних коштів відсутні (а.с.11).

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему соціального та правового захисту військовослужбовців, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон України № 2011-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону №2 011-ХІІ продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004 затверджене Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (втратило чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 71 від 11.02.2016 «Про внесення змін до пункту 32 Положення про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України»), відповідно до п. 28 якого військовослужбовцям, які звільняються у запас або відставку без права носіння військової форми одягу, виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно або за їх згодою видається речове майно на суму грошової компенсації пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання речового майна до дати підписання наказу про звільнення або закінчення контракту.

Пункт 27 Положення № 1444 передбачав, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно, виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

Колегія суддів звертає увагу, що станом на момент звільнення позивача (14.06.2012) була чинною редакція Закону України № 2011-ХІІ (з 13.06.2012), згідно з якою п. 2 ч. 1 ст. 9-1 взагалі виключено на підставі Закону України № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007, оскільки зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Пунктом 2 ст. 9-1 зазначеного Закону передбачалося, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Положення ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачають, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з ч. 3, 4 п. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Відповідно до витягу з наказу № 497к військового прокурора Західного регіону України від 14.06.2012 полковник ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України з 14.06.2012.

Відтак до 14.06.2012 позивач проходив військову службу у військовій прокуратурі Західного регіону України та на момент виключення зі списків особового складу набув право на отримання компенсації за неотримане речове майно.

Таким чином, позивач має право на одержання компенсації замість речового майна та належить до категорії осіб, яким виплачується грошова компенсація за неотримане речове майно.

Колегія суддів зазначає, що факт існування заборгованості підтверджується наявними у справі доказами, серед яких довідка-розрахунок № 2/2012, у якій вказана сума компенсації 6196, 31 грн.

При цьому апелянт розмір суми компенсації за речове майно, яке підлягало видачі вказану у довідці-рахунку, виданій на підставі наказу № 147к від 14.06.2012 не заперечує.

Відповідно до п. 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Таким чином ст. 9-1 Закону України № 2011-ХІІ та п. 3 Порядку чітко передбачено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі його звільнення з військової служби.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною відмову Львівського обласного комісаріату у виплаті ОСОБА_1 відповідно до довідки-рахунку № 2/2012 суми грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити позитвачу відповідно до довідки рахунку № 2/2012 грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 6196 грн 31 коп.

Разом з цим, Верховний Суд скасовуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі № 1.380.2019.003296 та направляючи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час розгляду апеляційної скарги судом на підставі належних допустимих доказів не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх не встановлення впливає на правильність вирішення спору, а саме не було з`ясовано чи позивач звернувся до суду з позов у строки встановлені законодавством.

З цього приводу суду апеляційної інстанції вважає за потрібне зазначити наступне.

Статтею 122 КАС України встановлені строки звернення до адміністративного суду.

Так, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 1, 2 ст. 122 КАС України).

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами ч. 5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як встановлено вище, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Судом встановлено, що приписами Порядку № 1444 не визначено строк протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Як слідує з матеріалів справи, позивач 20.05.2019 звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.

У відповідь на цю заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 надав позивачу відповідь № 5723 від 29.05.2019, згідно з якою позивачу відмовлено, з покликанням на те, що витяг з наказу військового прокурора Західного регіону України від 14.06.2019 за № 497к, який наданий на адресу відповідачу як додаток до заяви від 29.05.2019 не містить інформації щодо прийняття керівником підрозділу у якому проходив військову службу позивач відповідного управлінського рішення (про виплату позивачу при звільненні з військової служби компенсації вартості неотриманого речового майна), підстави для проведення видатків бюджетних коштів відсутні (а.с.11).

Вказана відповідь була надіслана засобами поштового зв`язку 02.06.2019, що підтверджується штемпелем на копії конверту долученого до матеріалів справи (а.с. 12).

Згідно доводів позовної заяви відповідь № 5723 від 29.05.2019 отримано позивачем 04.06.2019.

Колегія суддів вважає, що саме із цього листа/відповіді від 29.05.2019 № 5723 позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 01.07.2020, що підтверджується штемпелем на конверті, тобто в межах строку встановленого нормами ст. 122 КАС України (а.с. 13).

Такої правової позиції зокрема дотримується Верховний Суд в постанові від 09.07.2020 у справі № 240/11529/19, де досліджено питання щодо строку звернення до суду з ідентичними позовними вимогами.

З огляду на встановлене та практику Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом в межах даних правовідносин.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003296 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року