Справа № 380/1438/20
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1438/20 пров. № А/857/10878/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів, прокурора: Цинайко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Львівської області та ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року (рішення ухвалене о 12:38 хв. у м. Львові судом у складі головуючого судді Гавдик З.В., повний текст рішення складено 20.07.2020) у справі за позовом ОСОБА_2 до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапка Руслана Георгійовича , Прокуратури Львівської області та Прокурора Львівської області Діденко Ірини Вікторівни про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Ради прокурорів України, Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора Рябошапка Руслана Георгійовича, Прокуратури Львівської області та Прокурора Львівської області Діденко Ірини Вікторівни про Визнати протиправними дії прокурора Львівської області Діденко І.В. щодо скерування подання від 19.12.2019 про звільнення позивачки з адміністративної посади, Визнання протиправним та скасування рішення Ради прокурорів України №10 від 16.01.2020, Визнання протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо не проведення перевірки підстав звільнення позивачки з адміністративної посади при прийнятті оскаржуваного наказу, Визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора № 22к від 20.01.2020 про звільнення позивачки з посади заступника прокурора Львівської області на підставі п. 3 ч.1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру", Поновлення позивачки на посаді заступника прокурора Львівської області з 20.01.2020, Зобов`язання прокуратуру Львівської області виплатити на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, Стягнення з прокуратури Львівської області та Офісу Генерального прокурора на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 130000 грн. солідарно, Визнання протиправними дії прокурора Львівської області Діденко І.В. щодо нескерування мотивованого клопотання про призначення позивачки на посаду керівника Червоноградської місцевої прокуратури та надання відмови щодо відсутності підстав для призначення позивачки керівником Червоноградської місцевої прокуратури, Визнання протиправним та скасування наказу прокурора Львівської області №265к від 20.02.2020 про звільнення позивачки з посади прокурора прокуратури Львівської області та органів прокуратури відповідно до ч.5 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" з 20.02.2020, Поновлення позивачки на посаді прокурора прокуратури Львівської області та в органах прокуратури з 20.02.2020, Зобов`язання прокуратури Львівської області виплатити на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, Стягнення з прокуратури Львівської області на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 140000 грн.

Позивач позовні вимоги мотивувала тим, що 30.01.2020 року, в день виходу з щорічної основної відпустки, працівником відділу роботи з кадрами прокуратури області позивачку ознайомлено з наказом Генерального прокурора № 22к від 20.01.2020 року про звільнення з посади заступника прокурора Львівської області у зв`язку із неналежним виконанням посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (пункт 3 частини першої статті 41 Закону України "Про прокуратуру") на підставі рішення Ради прокурорів України від 16.01.2020 року. Звільнення позивачки з посади заступника прокурора області проведено з порушенням гарантій щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення. Позивачку не повідомлено про будь-які перевірки щодо організації виконання нею посадових обов`язків, не надано та не ознайомлено з копіями документів, які стали підставою для перевірок, не ознайомлено та не надано документів, які складені за результатами таких перевірок. Крім цього, позивачку позбавлено можливості надати пояснення, висловити заперечення, клопотання та отримати копії відповідних рішень. На думку позивача зазначене підтверджує протиправність дій прокурора Львівської області Діденко І.В. , яка допустила порушення норм спеціального законодавства, яке безпосередньо стосується повноваження прокурора області за посадою. Зазначені протиправні дій прокурора області Діденко І.В. супроводжувались проявами дискримінації стосовно позивачки як заступника прокурора області та вчинялись з метою подальшого незаконного звільнення з адміністративної посади, за те, що позивачка працювала на адміністративній посаді з попереднім керівником. Переконана, що її звільнення з адміністративної посади відбувалося з ініціативи прокурора Львівської області Діденко І.В. , яке ґрунтувалось на суб`єктивних підставах та полягало в дискримінаційному ставленні до позивачки як заступника прокурора області. Просила позов задоволити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 22к від 20.01.2020 про звільнення ОСОБА_2 , з посади заступника прокурора Львівської області на підставі п.3 ч.1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру". Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Львівської області № 265к від 20.02.2020 року про звільнення ОСОБА_2 , з посади прокурора прокуратури Львівської області та органів прокуратури відповідно до ч.5 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру". Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника прокурора Львівської області з 21.01.2020 року. Зобов`язано прокуратуру Львівської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з проведенням усіх відрахувань відповідно до чинного законодавства. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Офіс Генерального прокурора, Прокуратура Львівської області та ОСОБА_2 . Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційних скаргах.

Апелянти Офіс Генерального прокурора та Прокуратура Львівської області просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Апелянт ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги апелянтів слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2018 року директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України О. Воробйовим затверджено Графік проведення планових перевірок діяльності приватних виконавців на 2019 рік. 19.12.2019 року прокуратурою області ініційовано питання (шляхом скерування Подання про звільнення з адміністративної посади від 19.12.2019 № 11-1484 вих-19) перед Генеральним прокурором щодо звільнення ОСОБА_2 з адміністративної посади заступника прокурора Львівської області на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з неналежним виконанням нею посадових обов`язків, установлених для вказаної адміністративної посади.

28.12.2019 року Генеральною прокуратурою України скерований лист до Ради прокурорів України щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_2 з посади заступника прокурора Львівської області у зв`язку із неналежним виконанням посадових обов`язків.

13.01.2020 року прокурором Львівської області видано наказ № 54к "Про надання ОСОБА_2 відпустки" з 15 по 29 січня 2020 року включно.

16.01.2020 року Рада прокурорів України прийняла рішення за №10 щодо визначення можливості звільнення ОСОБА_2 з посади заступника прокурора Львівської області, яким вирішила що звільнення можливе відповідно до вимог ст. 41 Закону України "Про прокуратуру".

20.01.2020 року наказом Генерального прокурора № 22к позивачку звільнено з посади заступника прокурора Львівської області на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру". Підстава: рішення Ради прокурорів від 16.01.2020.

30.01.2020 року Прокуратурою Львівської області повідомлено позивачку про наявні вакантні посади в органах прокуратури

03.02.2020 року позивачка заявою повідомила Прокурора Львівської області про намір обійняти посаду керівника Червоноградської місцевої прокуратури.

14.02.2020 року Прокуратурою Львівської області повідомлено позивачку про те, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 20.01.2020 року № 22к її звільнено з адміністративної посади заступника прокурора області на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків установлених для вказаної адміністративної посади, підстав для внесення мотивованого клопотання щодо признання позивачки на вакантну адміністративну посаду керівника Червоноградської місцевої прокуратури області на даний час немає.

20.02.2020 року наказом прокурора Львівської області № 265к "Про звільнення" позивачку звільнено з посади прокурора прокуратури Львівської області та органів прокуратури відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" з 20.02.2020 року.

Апеляційним судом встановлено, що згідно наказу Генерального прокурора № 22к від 20.01.2020 про її звільнення, протиправними діями відповідачів та протиправністю на її думку рішення Ради прокурорів.

Як вбачається з матеріалів справи, спір в цій частині виник у зв`язку з прийняттям відповідачем спірного наказу про звільнення позивачки із адміністративної посади. На думку суду позов в цій частині направлено саме на поновлення прав позивача щодо протиправного на її думку звільнення із адміністративної посади.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру", (на час спірних правовідносин) наведено, що Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру", звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2-10 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором з підстав неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Згідно з ч. 3 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється у порядку, визначеному Генеральним прокурором, з дотриманням гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

Частиною 6 ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що у разі якщо відповідний орган, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами дисциплінарного провадження стосовно прокурора, який обіймає адміністративну посаду, встановив неналежне виконання ним посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, орган, що здійснює дисциплінарне провадження, у випадках, коли призначення на таку посаду відповідно до цього Закону здійснюється за рекомендацією Ради прокурорів України, ініціює перед Радою прокурорів України розгляд питання про внесення рекомендації щодо звільнення прокурора з адміністративної посади. (Дію частини шостої статті 49 зупинено до 1 вересня 2021 року - див. абзац четвертий пункту 2 розділу II Закону № 113-IX від 19.09.2019).

Пунктом 1 ч. 9 ст. 71 Закону України "Про прокуратуру" врегульовано, що Рада прокурорів України вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом. (Дію пункту 1 частини дев`ятої статті 71 зупинено до 1 вересня 2021 року - див. абзац четвертий пункту 2 розділу II Закону № 113-IX від 19.09.2019)

Відповідно до п. 2 розділом ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", зупинити до 1 вересня 2021 року дію пункту 7 частини восьмої статті 8-1; пункту 6 частини першої статті 9; пункту 5 частини першої статті 11; пунктів 3 і 4-1 частини першої статті 13; частини другої статті 28; статей 29, 31, 32-35, 37, 38; частин четвертої, п`ятої, сьомої, восьмої статті 39; частини третьої статті 45; частин першої - восьмої, абзацу першого частини дев`ятої, частин десятої і одинадцятої статті 46; статті 47; частин першої - третьої, п`ятої - дев`ятої статті 48; частини шостої статті 49; статті 60; пунктів 3 і 5 частини другої статті 67; пункту 1 частини дев`ятої статті 71; статей 73-76; частин першої - третьої статті 77; статей 78, 79 Закону України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 2015 р., № 2-3, ст. 12).

Згідно з п. 1 розділом ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, яке відбулось 24.09.2019.

Судова колегія не бере до уваги посилання відповідачів на п. 23 розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", оскільки Рада прокурорів України є вищим органом прокурорського самоврядування, а вказаним п. 23 визначено лише щодо повноваження членів Ради прокурорів України, які достроково припиняються на наступний день після дня початку роботи окружних прокуратур, що по суті не поновлює дію вищевказаних норм зупинених до 1 вересня 2021 року.

Відтак, наказ Генерального прокурора № 22к від 20.01.2020 про звільнення позивачки з посади заступника прокурора Львівської області на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" прийнятий на підстав рішення Ради прокурорів від 16.01.2020, є протиправним, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів дотримання гарантій позивачки щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення, а також спірний наказ прийнятний на підставі рішення Ради прокурорів повноваження якої на внесення рекомендацій про звільнення прокурорів з адміністративних посад зупинені до 1 вересня 2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру", після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури. У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Апеляційний суд вважає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Так, на думку апеляційного суду, враховуючі фактичні обставини справи та вимоги законодавства позивач помилилася в обраному способі захисту сформувавши позовну вимогу про визнання протиправними дії. Критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про протиправні дії суб`єкта владних повноважень, є встановлення судом додержання відповідним суб`єктом усіх передбачених законом умов та наявність права так діяти під час прийняття відповідного рішення.

Судом враховуються аргументи позивачки про протиправність наказу прокурора Львівської області №265к від 20.02.2020 про звільнення позивачки з посади прокурора прокуратури Львівської області та органів прокуратури відповідно до ч.5 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" з 20.02.2020, оскільки:

Законодавцем встановлений чіткий алгоритм дій у випадку звільнення прокурора з адміністративної посади, а саме, що лише у разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

Як вбачається з матеріалів справи, що 30.01.2020 Прокуратурою Львівської області повідомлено позивачку про наявні вакантні посади в органах прокуратури. 03.02.2020 року позивачка заявою повідомила Прокурора Львівської області про намір обійняти посаду керівника Червоноградської місцевої прокуратури. 14.02.2020 року Прокуратурою Львівської області повідомлено позивачку про те, що відповідно до наказу Генерального прокурора від 20.01.2020 року № 22к її звільнено з адміністративної посади заступника прокурора області на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків установлених для вказаної адміністративної посади, підстав для внесення мотивованого клопотання щодо признання позивачки на вакантну адміністративну посаду керівника Червоноградської місцевої прокуратури області на даний час немає.

Відтак, наказ прокурора Львівської області №265к від 20.02.2020 про звільнення позивачки з посади прокурора прокуратури Львівської області та органів прокуратури відповідно до ч.5 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" з 20.02.2020 є протиправним, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів відмови позивачки від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, оскільки судом встановлено звільнення позивачки з адміністративної посади без законної підстави, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливим поновити позивачу на попередній роботі - на посаді заступника прокурора Львівської області 21.01.2020.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Даний Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Разом з тим, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Проте, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17, від 15.08.2019р. у справі № 823/782/16.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо завданої моральної шкоди, не зазначено, в чому полягає ця шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких саме моральних (душевних/психічних) страждань вона зазнала від дій відповідачів.

Водночас, публічне встановлення порушення, якого зазнав позивач, у рішенні суду само по собі є належною формою відшкодування. У деяких ситуаціях цього є достатньо для виправлення ситуації.

З огляду на викладене, встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану відповідачем моральну шкоду.

Звідси, констатацію фактів допущених протиправних дій суб`єкта владних повноважень у розглядуваних правовідносинах належить вважати достатньою сатисфакцією позивачу в даній ситуації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційних скарг являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Львівської області та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 року у справі №380/1438/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 04.11.2020