Справа № 200/4167/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року справа №200/4167/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Гайдар А.В.

Компанієць І.Д.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя - Кочанова П.В.) від 24 червня 2020 року (повний текст складено 30 червня 2020 року у м.Сєвєродонецьк) по справі №200/4167/20-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання дії протиправними та зобов`язати вчинити певні дії; визнання протиправним та скасування повідомлення від 31.01.2020 року про відмову в призначенні державної соціальної допомоги особі з інвалідністю, яку визнано недієздатним ОСОБА_1 у період відсутності опікуна з 01.12.2019 року по 26.01.2020 року; зобов`язання призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу особі на особу з інвалідністю, яку визнано недієздатним ОСОБА_1 у період відсутності опікуна з 01.12.2019 року по 26.01.2020 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю за особу, яка визнана недієздатною ОСОБА_1 за період з 01.12.2019 року по 26.01.2020 року; зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заборгованість з державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю за особу, яка визнана недієздатною ОСОБА_1 за період з 01.12.2019 року по 26.01.2020 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким в задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що відповідно до ст.9 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16.11.2000 року №2109-ІІІ державна соціальна допомога призначається з дня звернення за її призначенням. Відповідач вважає, що позивачка звернулась із заявою про призначення соціальної допомоги, 27 січня 2020 року і з цього періоду їй здійснюються виплати.

На адресу суду апеляційної інстанції відповідачем надіслано заяву в якій останній просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Дзержинським МВ УМВС України в Донецькій області).

Згідно Довідки ВСП КЗОЗ «ОКПД» від 18.09.19 року №922, виданої ОСОБА_1 , 1973 р.н., що мешкає: АДРЕСА_1 , останній перебуває на обліку у лікаря-психіатра в ВСП КЗОЗ «ОКПЛ» «Міський психоневрологічний диспансер м.Торецьк» по душевному захворюванню. Є особою з інвалідністю 1-А групи з дитинства, безстроково. За своїм станом потребує постійного підтримуючого медикаментозного лікування.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 вересня 2006 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним. Встановлено над ОСОБА_1 опіку, призначивши опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначені обставини підтверджуються у листі відповідача від 31.01.2020 року №08 вх.П-76-5.1-6.2.

Згідно Протоколу від 27.12.2006 року №71, заявнику ОСОБА_3 призначено державну соціальну допомогу з 01.01.2007 року на ОСОБА_1 як інваліду з дитинства 1 групи.

В матеріалах справи є наявним свідоцтво про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_2 , видане Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 18 листопада 2019 року.

Розпорядженням від 26.11.2019 року закрито ОСОБА_3 виплату соціальної допомоги ДСД особам з інвалідністю дитинства та дітям з інвалідністю, у зв`язку зі смертю заявниці на підставі копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 18.11.2019 року.

Як вбачається з атестату, допомога виплачена по 30.11.2019 року.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2019 року (справа №225/8102/19, номер провадження: 2-о/225/906/2019) встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем селища Неліпівка м.Торецька (Дзержинська) Донецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 . Призначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженку смт.Новгородське м.Торецька Донецької області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 , опікуном над недієздатним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2019 року набрало законної сили 22.01.2020 року.

27.01.2020 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача з заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, а саме: допомоги інвалідам з дитинства I групи та допомоги на догляд за інвалідом з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно рішення відповідача про призначення допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю від 28.01.2020 року позивачу призначено державну соціальну допомогу з 27.01.2020 року довічно у розмірі 2 866,50 грн. на утриманця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , група інвалідності: I гр. підгр. А, інвалідність встановлена на період з 11.05.1989 року довічно, причина інвалідності: Інвалід з дитинства (став Інв.у дит).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16 листопада 2000 року № 2109-III (далі - Закон № 2109-III) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2109-III право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Згідно частини 1 статті 5 Закону № 2109-III якщо дитина з інвалідністю, на яку виплачувалася державна соціальна допомога, по досягненні 18-річного віку визнана особою з інвалідністю з дитинства, виплата допомоги продовжується у новому розмірі за її заявою (недієздатним - за заявою опікуна).

Положеннями статті 12 Закону № 2109-III суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням.

Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Приписами статті 16 зазначеного Закону передбачено, що покриття витрат на виплату державної соціальної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

У Державному бюджеті України статті видатків на надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю є захищеними і фінансуються у першочерговому порядку.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, зупинення виплати на ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 01.12.2019 року було зумовлено тим, що визначений рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 вересня 2006 року опікун ОСОБА_3 - померла.

Саме після надходження до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецька Донецької області свідоцтва про смерть опікуна в листопаді 2019 року - виплата державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю була припинена з 01.12.2019 року, оскільки частиною 3 статті 41 ЦК України, право вчинення правочинів від імені недієздатної особи та в її інтересах покладено на її опікуна.

З огляду на це, одержання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю за особу, яка визнана недієздатною здійснюється опікуном.

Відповідно до частини 1 статті 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 3 статті 63 Цивільного кодексу України фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.

Як встановлено судом, рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2019 року призначено ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_1 .

Згідно статті 8 Закону № 2109-III заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю І чи II групи, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із батьків, усиновителем, опікуном або піклувальником за місцем свого проживання. Якщо з заявою звертається опікун або піклувальник, то подається також копія рішення органу опіки і піклування про встановлення опіки чи піклування.

У відповідності до вищенаведених норм закону позивачка 27.01.2020 року, тобто після набрання законної сили рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 23 грудня 2019 року звернулась до відповідача із заявою про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на ОСОБА_1 . Після отримання відповідного звернення позивачки, управлінням було проведено розрахунок вищезазначеної допомоги та призначено її з 27.01.2020 року довічно в розмірі 2 866,50 грн.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач, не виплачуючи страхові виплати позивачу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому правомірно задоволено позовні вимоги.

Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року).

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказано, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) від 03 травня 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин практики Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

У кожному конкретному випадку суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року по справі №200/4167/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року по справі №200/4167/20-а - залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 03 листопада 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 03 листопада 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць