Справа № 160/170/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/170/20
(суддя Турлакова Н.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Коршуна А.О.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі №160/170/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 грудня 2019 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, згідно з яким з урахування уточненої позовної заяви від 05.03.2020р. просить:

- визнати дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік, та дії відповідача щодо виплати винагороди за період з 01.01.2019 року по 17.09.2019 року у меншому розмірі, ніж це встановлено діючим законодавством - неправомірними;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 17.09.2019 рік.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що наказом в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року на підставі рішень Верховного суду, було скасовано наказ № 28-К від 26 липня 2013 року про відрахування її зі штату суду, та зазначено про необхідність приступити до роботи 18 вересня 2019 року. Отже, у період з 27.07.2013 року по 17 вересня 2019 року вона не виконувала обов`язки судді у зв`язку з незаконним звільненням, а отже цей період є вимушеним прогулом, та відповідно вона має право на виплату суддівської винагороди за вказаний період.

Позивач звернулась до ТУ ДСА Дніпропетровської області з заявою, в якій зазначила про вказані обставини та просила виплатити їй суддівську винагороду за час вимушеного прогулу, однак листом від 01.11.2019 року їй було відмовлено, з посиланням на те, що в резолютивній частині рішення Верховного Суду не було зазначено про зобов`язання ТУ ДСА України в Дніпропетровській області виплатити позивачу суддівську винагороду за час вимушеного прогулу. Таким чином, відмову відповідача щодо невиплати суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік, та виплату винагороди за період з 01.01.2019 року по 16.09.2019 року у меншому розмірі, ніж це встановлено діючим законодавством позивач вважає неправомірними.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, суд визнав протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік та стягнув з відповідача суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік в сумі 1263830,91 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що судом встановлено та не заперечується відповідачем у справі, що суддівська винагорода позивачу за час вимушеного прогулу у період з 27 липня 2013 року по 31 грудня 2018 року не виплачена, тому на користь позивача підлягає стягненню сума суддівської винагороди у розмірі 1263830,91 грн. За період з 01.01.2019 року по 17.09.2019 року суддівська винагорода позивачу виплачена, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Доводи позивача щодо невірного розрахунку зазначеної суддівської винагороди не знайшли підтвердження.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру суддівської винагороди період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 року позивач оскаржила його в цій частині до апеляційного суду, з підстав його необґрунтованості та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача суддівської винагороди за час вимушеного прогулу, а саме за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік в сумі 1263830,91 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та стягнути на її користь з відповідача суддівську винагороду за час вимушеного прогулу, за період часу з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік в сумі 2967796,60 грн.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невірно вирахував його розмір, оскільки не застосував коефіцієнт коригування заробітної плати та не врахував збільшення розміру посадового окладу судді першої інстанції у грудні 2018 року на підставі рішення Конституційного Суду України №1-7/2018(4062/15) від 04.12.2018 року.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу відповідач, зазначаючи про законність рішення суду першої інстанції, просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає про те, що погоджується з рішенням суду першої інстанції та надає новий розрахунок суддівської винагороди позивача з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-7/2018(4062/15) від 04.12.2018 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що Указом Президента України від 4 листопада 2004 року ОСОБА_1 була призначена строком на п`ять років суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та Постановою Верховної Ради України від 9 вересня 2010 року обрана на посаду судді вказаного суду безстроково.

16 жовтня 2012 року Вища Рада Юстиції прийняла рішення № 1158/0/15-12 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Постановою Верховної Ради України від 23 травня 2013 року, позивач звільнена з посади судді Довгінцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у зв`язку з порушенням присяги судді.

Наказом в.о.голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу № 28-К від 26.07.2013 року позивача було відраховано зі штату суду.

19 січня 2017 року Європейського суду з прав людини ухвалив рішення у справі "Куликов та інші проти України", зокрема і за заявою ОСОБА_1 №57154/13, яким постановив, що Україна порушила: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Рішенням від 28 березня 2017 року Верховний Суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про її звільнення з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 22 листопада 2018 року залишила вказане рішення без змін.

12 березня 2019 року Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у справі № 800/339/17(800/376/13) задовольнив позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України, визнав протиправною та скасував постанову Верховної Ради України № 311-VII від 23 травня 2013 року "Про звільнення суддів" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Зазначене рішення суду від 12 березня 2019 року Велика Палата Верховного Суду постановою від 21 серпня 2019 року залишила без змін.

Наказом в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року на підставі вище вказаних рішень Верховного Суду, скасовано наказ № 28-К від 26 липня 2013 року про відрахування ОСОБА_1 зі штату суду, та зазначено про необхідність приступити до роботи 18 вересня 2019 року.

Також зазначеним наказом від 17 вересня 2019 року судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу ОСОБА_1 з 18 вересня 2019 року встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 40% від посадового окладу відповідно до штатного розпису.

ОСОБА_1 21.10.2019 року звернулась до ТУ ДСА Дніпропетровської області з заявою, в якій зазначила про вказані обставини та просила виплатити їй суддівську винагороду за час вимушеного прогулу з 26.07.2013 року по 17.09.2019 ріку, з урахуванням приписів абз.7, 8 п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою КМУ від 08.02.1995р. №100.

Листом №2420/19 від 01.11.2019 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області повідомило позивача, що у резолютивній частині копії рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2019 року по справі № 800/3369/17(800/376/13), не йдеться про зобов`язання ТУ ДСА України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час вимушеного прогулу.

Правомірність дій відповідача щодо не виплати позивачу суддівської винагороди за час вимушеного прогулу у зв`язку з поновлення на роботі є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв`язку із тим, що наказом в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 139 к-тр від 17 вересня 2019 року на підставі вище вказаних рішень Верховного Суду, скасовано наказ № 28-К від 26 липня 2013 року про відрахування ОСОБА_1 зі штату суду, та зазначено про необхідність приступити до роботи 18 вересня 2019 року, позивача фактично було поновлено на роботі.

Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 та 4 пункту 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Відповідно до абзацу 1 пункту 10 Порядку 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Таким чином, після визначення середньоденної заробітної плати, з якої починається розрахунок, коефіцієнт підвищення заробітної плати застосовується тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної виплати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Враховуючи те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось 26 липня 2013 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за два попередні місяці роботи, а саме: за травень - червень 2013 року, оскільки у липні 2013 року позивач працювала не повний календарний місяць.

Згідно з довідкою про розмір суддівської винагороди, отриманою позивачем за період з 01.01.2013 року по 26.07.2013 року від 30.09.2020 року № Б-с-1445 заробітна плата позивача за травень 2013 року (18 робочих днів) становить 13764 грн., а за червень 2013 року (19 робочих днів) - 13764 грн., що разом становить 27528 грн. з урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 20% встановленої наказом № 7-к від 11.01.2012 року (т.1 а.с.232, 240), що підтверджується розрахунковими листами за травень та червень 2013 року (т.1 а.с.234,235) та даними щодо розрахунку стажу позивача (т.1 а.с.236б).

Щодо доводів представника позивача про зазначення відповідачем в довідці від 29.09.2020 року № Б-с-1435 даних щодо наявності у позивача надбавки за вислугу років у розмірі 30% та зазначення в наказі в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11.01.2012 року № 7-к даних про те, що станом на 01.01.2012 року вислуга років ОСОБА_1 складає 8 років 7 місяців 27 днів, а отже на день звільнення повинно бути 10 років, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Так, данні щодо наявності у позивача надбавки за вислугу років у розмірі 30% на час звільнення, зазначені в довідці відповідача від 29.09.2020 року № Б-с-1435 (т.1 а.с. 238а) спростовуються даними, що містяться в розрахункових листах позивача за травень та червень 2013 року, які містять первинні данні бухгалтерського обліку (т.1 а.с.238б,239) та даними довідки № Б-с-1443 від 30.09.2020 року яку було видано пізніше (т.1 а.с. 236г- -237в).

Водночас, на думку колегії суддів, наказ в.о. голови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 11.01.2012 року № 7-к в якому зазначено про те, що станом на 01.01.2012 року вислуга років ОСОБА_1 складає 8 років 7 місяців 27 днів, не є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача, та данні наявні в ньому щодо розміру трудового стажу позивача спростовується даними розрахунку стажу позивача наданого відповідачем, згідно з яким стаж роботи позивача на посаді судді, станом на день звільнення складає 8 років 8 місяців 24 дні (т.1 а.с.236б). Крім того, зазначений документ не свідчить про отримання позивачем на час звільнення надбавки за вислугу років саме у розмірі 30%.

Враховуючи, що кількість робочих днів позивача в травні - червні 2013 року склала 37 днів, а заробітна плата за ці два місяці складає 27528 грн (13764 +13764 = 27528 грн), то середньоденна заробітна плата позивача складає 744 грн (27528 грн : 37 дні = 744 грн).

Отже розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 27.07.2013 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі 744 грн.

Враховуючи те, що з 01 грудні 2013 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,8, виходячи з розрахунку: 15834/14911 = 1,8.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 01.12.2013 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 790,05 грн, виходячи з розрахунку: 744 грн х 1,8 = 790,05 грн.

Враховуючи те, що з 01 вересня 2015 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,8, виходячи з розрахунку: 13780/12180 = 1,8.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 01.09.2015 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 893,83 грн, виходячи з розрахунку: 790,05 грн х 1,8 = 893,83 грн.

Враховуючи те, що з 01 травня 2016 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,5, виходячи з розрахунку: 14500/13780 = 1,5.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 01.05.2016 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 940,53 грн, виходячи з розрахунку: 893,83 грн х 1,5 = 940,53 грн.

Враховуючи те, що з 01 грудня 2016 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,86, виходячи з розрахунку: 16000/14500 = 1,86.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 01.05.2016 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 940,53 грн, виходячи з розрахунку: 940,53 грн х 1,86 = 1037,83 грн.

Враховуючи те, що з 01 січня 2018 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,10125, виходячи з розрахунку: 17620/16000 = 1,10125.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 01.05.2018 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 940,53 грн, виходячи з розрахунку: 1037,83 грн х 1,10125 = 1142,91 грн.

Враховуючи те, що з 04 грудня 2018 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,5, виходячи з розрахунку: 26430/17620 = 1,5.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 04.12.2018 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 1714,37 грн, виходячи з розрахунку: 1142,91 грн х 1,5 = 1714,37 грн.

Враховуючи те, що з 01 січня 2019 року суддівська винагорода була підвищена, середньоденна заробітна плата позивача повинна бути збільшена з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, який дорівнює 1,9, виходячи з розрахунку: 28815/26430 = 1,9.

Отже, розрахунок суми суддівської винагороди повинен відбуватися з 01.01.2019 року з урахуванням середньоденної заробітної плата позивача в розмірі - 1714,37 грн, виходячи з розрахунку: 1714,37 грн х 1,9 = 1869,07 грн.

Таким чином відповідач враховуючи, коефіцієнти збільшення розміру суддівської винагороди по часовим періодам, правильно визначив суму середньоденного заробітку позивача за період з 27.07.2013 року по 17.09.2019 року та правильно встановив розмір суддівської винагороди позивача за цей період виходячи з наступного розрахунку (де кількість робочих днів вимушеного прогулу помножується на середньоденний заробіток за цей період) :

з 27.07.2013 по 30.11.2013 89 дів х 744 грн = 6621 грн

з 01.12.2013 по 31.08.2015 436 х 790,05 = 344461,8 грн

з 01.09.2015 по 30.04.2016 170 х 893,83 = 151951,1 грн

з 01.05.2016 по 30.11.2016 146 х 940,53 = 137317,38 грн

з 01.12.2016 по 31.12.2017 270 х 1037,83 = 280214,1 грн

з 01.01.2018 по 03.12.2018 231 х 1142,91 = 264012,21 грн

з 04.12.2018 по 31.12.2018 19 х 1714,37 = 32573,03 грн

з 01.01.2019 по 17.09.2019 178 х 1869,07 = 332694,46 грн

Враховуючи зазначений розрахунок загальний період вимушеного прогулу позивача склав - 1539 робочих днів з дня звільнення - 27.07.2013 року по 17.09.2019 року - дня поновлення на посаді, загальна сума суддівської винагороди - 1609440,08 грн, та за період вимушеного прогулу позивача з дня звільнення - 27.07.2013 року по 21.12.2018 року склав - 1361 робочих днів, а розмір суми суддівської винагороди за цей період - 1276745,62 грн виходячи з розрахунку: 1609440,08 грн - 332694,46 грн = 1276745,62 грн.

За наведених обставин розрахунок відповідачем розміру суддівської винагороди позивача зазначений у довідці від 30.09.2020 року № Б-с-1443 є правильним (т.1 а.с.236г -237в).

Проте, вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції залишив поза увагою обставини того, що з 04.12.2018 року на підставі Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №1-7/2018 (4062/15) розмір суддівської винагороди було збільшено на коефіцієнт 1,5 та не врахував цього при визначенні суми, яка підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу.

Щодо розрахунку позивачем суми суддівської винагороди за час вимушеного прогулу, викладеного в апеляційній скарзі, слід зазначити, що такий розрахунок не ґрунтується на положеннях Порядку №100, оскільки позивачем для розрахунку середньоденного заробітку та визначення суддівської винагороди безпідставно застосовано доплату за вислугу років в завищеному розмірі, а саме замість 20% застосовано 30%. Крім того, під час розрахунку суми суддівської винагороди позивач збільшує її шляхом збільшення суми посадового окладу сумою доплати за вислугу років на яку вона не мала права.

Крім того, слід звернути увагу на те, що судом першої інстанції не розглядались позовні вимоги що стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу, за період часу з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік, саме у сумі 2967796,60 грн, виходячи з розрахунку позивача, оскільки вимоги та обґрунтування щодо стягнення суддівської винагороди в зазначеній сумі викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 5 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

У справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «…Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду…».

Щодо доводів відповідача про необхідність визначення судом апеляційної інстанції загальної суми суддівської винагороди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням сплати відповідачем у добровільному порядку 345780 грн. за період з 01.01.2019 року по 17.09.2019 року включно, слід зазначити, що рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами спору не оскаржується, а отже не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Також слід зазначити, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму суддівської винагороди без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік в сумі 1263830,91 грн. та прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з відповідача суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 року в сумі 1276745,62 грн, що визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі №160/170/20 - в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 рік в сумі 1263830,91 грн скасувати та позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 27.07.2013 року по 31.12.2018 року в сумі 1276745,62 грн що визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 29 жовтня 2020 року.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя А.О. Коршун