Справа № 640/7129/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7129/20 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась з позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Верховного Суду України № 231-к від 27.02.2018 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та зобов`язати Верховний Суд України поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника правового управління Верховного Суду України з дня звільнення - з 28 лютого 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі повернуто. Роз`яснено позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє її права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою, позивач звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позивач не погоджується із ухвалою суду першої інстанції, вважає, що вона прийнята з порушенням норм процесуального права, є необґрунтованою та безпідставною. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги її доводи стосовно поважності причин пропуску строку звернення до суду. Зокрема, з тих підстав, що звільнення особи на підставі неконституційного закону є екстраординарною правовою ситуацією, яка з огляду на недоліки вітчизняного правового регулювання потребує екстраординарного підходу до її вирішення, в тому числі із застосуванням конституційних принципів та Конвенції. Наведене, на її думку, має стосуватися також питання щодо додержання строків звернення до суду із позовом.

Вважає, що сам по собі факт відмови в судовому захисті її порушеного права лише через те, що вона не звернулась до суду в березні 2018 року є дискримінацію в порівнянні з особами, які звернулись до суду із позовом у місячний строк. Окрім того, вважає, що відмова Окружного адміністративного суду міста Києва в поновленні строку звернення до суду порушила її право на доступ до правосуддя.

Таким чином, позивач вважає, що строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі має відраховуватись з моменту усунення побоювань щодо можливості безперешкодного поновлення на роботі у період поки Конституційний Суд України не прийняв свого рішення по суті конституційного подання, а саме з 18.02.2020 р.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі -КАС України).

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить прийняти рішення у відповідності до вимог закону. Зазначає, що Конституція України не містить жодної норми щодо ліквідації, реорганізації чи припинення діяльності Верховного Суду України як найвищого судового органу, що має конституційний статус та є юридичною особою публічного права. При цьому, відповідач вказує на те, що у відповідності до процедури, встановленої положеннями чинного законодавства, з пропозицією про проведення консультацій щодо ліквідації Верховного Суду України чи утворення нового Верховного Суду Президент України до Верховної Ради України не звертався, відповідно консультації з цього приводу проведені не були. З 01.01.2018 р. повноваження щодо утворення, реорганізації чи ліквідації судів належить лише Верховній Раді України. Водночас, Верховна Рада України не ухвалила Закон про ліквідацію Верховного Суду України та утворення Верховного Суду. Станом на сьогодні не має розпорядчого акта щодо ліквідації Верховного Суду, тобто немає рішення щодо припинення юридичної особи. Вважає твердження позивача безпідставними, оскільки про неконституційні і незаконні дії, направлені на ліквідацію Верховного Суду України як конституційного органу і найвищого судового органу в системі судоустрою України, Верховний Суд України, починаючи з січня 2018 року, неодноразово звертався до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві.

За відсутності рішення Конституційного Суду України зазначення у п. 7 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII про припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України у встановленому законом порядку є лише передумовою для такої ліквідації, а сама ліквідація не може бути розпочата без відповідного Указу Президента України або закону.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її необґрунтованість та недоведеність викладених в ній обставин, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано їй десятиденний строк з моменту отримання зазначеної ухвали про залишення без руху для усунення недоліків.

Позивачу слід було усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та належних доказів поважності причин його пропуску; завіреної у встановленому порядку копії паспорта позивача.

На виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 р. про залишення позовної заяви без руху, від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Дана заява обґрунтована тим, що незважаючи на звільнення позивача з роботи ще 27.02.2018, строк на звернення з даним позовом повинен відраховуватись з моменту усунення побоювань позивача за свою професійну долю як юриста, побоювання помсти з боку невдоволених політиків, побоювання та страху сплеску словесної, а то й фізичної агресії, спрямованої з боку радикально налаштованих прихильників ліквідації суду, побоювання щодо можливості безперешкодного поновлення на роботі у період, поки Конституційний Суд України не прийняв свого рішення по суті конституційного подання.

Разом з тим, позивач зазначає, що зазначенні побоювання перестали існувати з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 31, ст. 545) зі змінами.

До того ж, позивач просила суд поновити пропущений строк звернення до суду з даним позовом, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" (Заява № 377/02) згідно п. 52 якої "Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом (Рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)".

Приймаючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16) не може слугувати підставою для поновлення позивачу строку на звернення до суду, адже даним актом суду вирішено виключно питання відповідності/невідповідності Конституції України окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Жодних прав та інтересів позивача вказане рішення не стосувалось.

За таких обставин, суд першої інстанції не знайшов в наведених доводах та аргументах позивача, реальної неможливості скористатися правом на судовий захист у строк встановлений процесуальним законом, а відтак дійшов висновку, що позивач з 28.02.2018 була обізнана про її звільнення з роботи, проте з позовом звернулась лише 24.03.2020, тобто з пропуском місячного строку, який визначений нормами адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується із такими доводами суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 зазначеної статті визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, за змістом ст. 122 КАС України початок перебігу строку звернення до адміністративного суду законодавець пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Так, з додатків до позовної заяви не вбачається, а позивачем не надано суду належних доказів коли саме останньою отримано копію оскаржуваного наказу, проте зазначає, що трудову книжку отримано 28.02.2018.

В свою чергу, позовну заяву подано до суду 24.03.2020, що підтверджується штампом Укрпошти на конверті, який міститься в матеріалах справи, тобто з пропуском місячного строку, який визначений нормами адміністративного судочинства.

Разом з тим, судом першої інстанції було відхилено наведені у заяві доводи та аргументи позивача про наявність поважних причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з публічними висловами різного рівня посадових осіб щодо необхідності ліквідації Верховного Суду України, оскільки зазначенні вислови не стосуються безпосередньо ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції зазначив, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16) не може слугувати підставою для поновлення позивачу строку на звернення до суду, адже даний актом суду вирішено виключно питання відповідності/невідповідності Конституції України окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів". В той же час, дане рішення жодним чином не стосується прав та інтересів позивача.

Колегія суддів зазначає, що причини поважності пропуску строку звернення до суду позивач обґрунтовує виключно суб`єктивними факторами. Натомість, як вірно зазначив суд першої інстанції, в наведених доводах та аргументах позивача не зазначено реальної неможливості скористатися правом на судовий захист у строк встановлений процесуальним законом.

Отже, позивач з 28.02.2018 була обізнана про її звільнення з роботи, проте з позовом до суду звернулась лише 24.03.2020, тобто з пропуском місячного строку, який визначений нормами адміністративного судочинства.

Таким чином судова колегія погоджується із висновками суду першої про те, що позивач обставин, які об`єктивно унеможливлювали реалізацію права щодо своєчасного звернення до суду не навела.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Також чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Доводи апелянта про те, що відмова суду першої інстанції в поновленні строку зверенення до суду перешкоджає їй в доступі до правосуддя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки право на апеляційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин наслідки, встановлені частиною 2 ст. 123 КАС України.

Правильність висновків суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовано.

Суд апеляційної інстанції не встановив порушень судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні судового рішення, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 312, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко