Справа № 260/1827/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1827/20 пров. № А/857/11790/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, -

суддя в 1-й інстанції Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення 28.08.2020 року,

місце ухвалення рішення м.Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не вказано,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач) про стягнення з відповідача середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (не виплати грошової компенсації додаткової відпустки) за період з 11.08.2018 року по день фактичного розрахунку - 08.05.2020 року (609 днів) у розмірі 168422,50 грн., виходячи з розміру середнього грошового забезпечення 277,18 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його зазначивши, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він проходив військову службу та наказом відповідача від 10.08.2018 року його виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з військової служби. Проте, станом на дату звільнення повного розрахунку проведено не було, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Зазначені виплати відповідач здійснив тільки на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/546/20 від 13.04.2020 року. З огляду на вищенаведене вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, тобто до 08.05.2020 року.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового розгляду, та, оскільки їх явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язкова, розгляд справи проведено за їх відсутності в порядку письмового провадження.

При цьому, 04.11.2020 за допомогою засобів електронного зв`язку до апеляційного суду надійшла письмова заява представника позивача адвоката Шевченко В.С. про відкладення розгляду справи із покликанням на посилення карантину в Закарпатській області.

За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки поверхневі та загальні покликання на умови карантину не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Також рекомендація Ради суддів України (лист № 9-рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

При цьому представником позивача не було вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції тощо.

Також відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі Varela Assalino contre le Portugal (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Не підлягає задоволенню і клопотання представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відкладення розгляду справи в зв`язку з відрядженням представника військової частини 04.11.2020 року до м.Рівного.

Колегія суддів наголошує, що суду не представлено належних та допустимих доказів такого відрядження. Крім того, відповідач як субєкт владних повноважень, будучи завчасно повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи, мав можливість забезпечити явку в засідання чи в режимі відеоконференції іншого уповноваженого представника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у відповідача.

Наказом відповідача № 192 від 10.08.2018 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) з військової служби в запас ЗС України наказом командира частини від 10.08.2018 року № 46 о/с.

Станом на день звільнення 10.08.2018 року позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не виплачено.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року № 260/546/20 адміністративний позов позивача задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2018 року; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2017-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.08.2018 року.

Вказане рішення набрало законної сили 13.05.2020 року.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду 08.05.2020 року на картковий рахунок позивача відповідачем перераховано кошти у сумі 7890,64 грн.

Відтак, виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки відповідачем здійснено лише 08.05.2020 року на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року у справі № 260/546/20.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року, в якому зазначено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, ст.ст. 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Вказана правова позиція узгоджується також з практикою Верховного Суду, висловленою в ухвалі від 21.01.2020 року у справі № 560/2342/19, а також постановах від 24.01.2018 року у справі № 807/1502/15 та від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17, (провадження № 11-1210апп19) дала оцінку обґрунтованості підстав для відступу від висновку Верховного Суду України щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України до спорів про стягнення з роботодавця середнього заробітку працівника за час затримки розрахунку при звільненні, які виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати в розрізі рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року. Зокрема, Велика Палата зазначила, що з аналізу законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

На переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у п. 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 року, провадження № 21-1765а15).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин.

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що ст. 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Разом з тим, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами ст.ст. 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст. 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у п. 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів ст. 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.

Таким чином, заперечення відповідача та висновок суду першої інстанції про неможливість задоволення позовних вимог гуртуються на помилковому тлумаченні норм законодавства.

В силу ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, що підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Як підтверджується матеріалами справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 08.05.2020 року, що підтверджується випискою по картці/рахунку (а.с. 36).

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби є підставними. Проте, колегія суддів не погоджується з розрахунком суми середнього розміру грошового забезпечення, здійсненого позивачем.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у порівнянні із визначеною сумою присудженої позивачу грошової компенсації (7890,64 грн.), розрахункову суму, яка є більшою за сто п`ятдесят тисяч гривень, не можна вважати співмірною, оскільки така значно перевищує суму самої компенсації.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Згідно пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 11.08.2018 року по 06.09.2018 року 17,5% річних, з 07.09.2018 року по 25.04.2019 року - 18% річних; з 26.04.2019 року по 18.07.2019 року - 17,5% річних, з 19.07.2019 року по 05.09.2019 року 17% річних, з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року 16,5% річних, з 25.10.2019 року по 12.12.2019 року 15,5% річних, з 13.12.2019 року по 30.01.2020 року 13,5% річних, з 31.01.2020 року по 12.03.2020 року 11% річних, з 13.03.2020 року по 23.04.2020 року 10 % річних, з 24.04.2020 року по 08.05.2020 року 8% річних.

З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 2263,83 грн.

Розрахунок:

1) 17,5% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 11.08.2018 року по 06.09.2018 року (27 днів) в розмірі 7890,64 грн х 0,05% х 27 днів = 106,52 грн.

2) 18% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 07.09.2018 року по 25.04.2019 року (231 день) в розмірі 7890,64 грн х 0,05% х 231 дні = 911,37 грн.

3) 17,5% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 26.04.2019 року по 18.07.2019 року (84 дні) в розмірі 7890,64 грн х 0,05% х 84 дні = 331,41 грн.

4) 17% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 19.07.2019 року по 05.09.2019 року (48 днів) в розмірі 7890,64 грн х 0,05% х 48 днів = 189,38 грн.

5) 16,5% річних/365 днів року=0,05% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року (49 днів) в розмірі 7890,64 грн х 0,05% х 49 днів = 193,32 грн.

6) 15,5% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 25.10.2019 року по 12.12.2019 року (49 днів) в розмірі 7890,64 грн х 0,04% х 49 днів = 154,66 грн.

7) 13,5% річних/365 днів року=0,04% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 13.12.2019 року по 30.01.2020 року (49 днів) в розмірі 7890,64 грн х 0,04% х 49 днів = 154,66 грн.

8) 11% річних/366 днів року=0,03% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 31.01.2020 року по 12.03.2020 року (42 дні) в розмірі 7890,64 грн х 0,03% х 42 дні = 99,42 грн.

9) 10% річних/366 днів року=0,03% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 13.03.2020 року по 23.04.2020 року (42 дні) в розмірі 7890,64 грн х 0,03% х 42 дні = 99,42 грн.

10) 8% річних/366 днів року=0,02% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 24.04.2020 року по 08.05.2020 року (15 днів) в розмірі 7890,64 грн х 0,02% х 15 днів = 23,67 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат 2263,83 грн.

За таких обставин, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який, на переконання колегії суддів, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить 2263,83 грн з врахуванням критеріїв співмірності за період з 11.08.2018 року по 08.05.2020 року.

Зважаючи на розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2263,83 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.308,310,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року у справі 260/1827/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 11.08.2018 року по 08.05.2020 року у розмірі 2263 (дві тисячі двісті шістдесят три) гривні 83 (вісімдесят три) копійки.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за винятками, визначеними ст. 328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 04 листопада 2020 року