Справа № 420/5683/20
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5683/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за вся невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 р., зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення виплати грошової компенсації, стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., вирішив частково задовольнити позовні вимоги.

І. Суть спору:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому з урахуванням уточненого позову, просив:

(1).Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 26 грудня 2017 року, у розмірі 13385(тринадцять тисяч триста вісімдесят п`ять),49 грн.

(2).Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 26 грудня 2017 року, у розмірі 13385(тринадцять тисяч триста вісімдесят п`ять),49 грн.

(3). Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.

(4). Стягнути солідарно з військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000(десять тисяч),00 грн.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція позивача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 14.12.2017 р. №929 позивач звільнений з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил України від 26.12.2017 №261- виключено зі списків особового складу Командування Військово- Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі з грошового при військовій частині НОМЕР_2 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

Під час звільнення з військової служби в наказі Командування Військово- Морських Сил Збройних Сил України не було враховано те, що у відповідності до абзацу З п.14 ст. 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Невиплата зазначеної грошової компенсації підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 25.05.2020 №175, у зв`язку з відсутністю наказу про її виплату.

Позивач звернувся з заявою до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України з питання нарахування та виплати зазначеної вище грошової компенсації за дні додаткової відпустки, які належали йому упродовж 2016-2017 років.

У відповіді від 06.06.2020 №154/111/2823 Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України зазначило, що позивач не є військовослужбовцем Збройних Сил України і на мене не розповсюджується дія абзацу третього частини чотирнадцятої статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо витати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та відмовило у задоволенні вимог, викладених у зверненні позивача.

Позивач зазначив, що фактично вказаним листом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України відмовило мені у задоволенні заяви, про нарахування та виплату йому компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.

Позивач вважає бездіяльність Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки протиправною.

Також позивач зазначив, що 26.05.2020 р. для встановлення розміру грошового забезпечення на день звільнення та розміру належної йому грошової компенсації за 2016-2017 роки звернувся до військової частини НОМЕР_2 , яка надала йому відповідь про розмір грошового забезпечення за період з 01.11.2017 по 26.12.2017 р. становить 26370,03 грн., розмір грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2017 роки становить 8963,50 грн.

Але при проведенні розрахунків, військовою частиною НОМЕР_2 до складу грошового забезпечення взято: оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавки за вислугу років, виконання, виконання особливо важливих завдань, роботу з секретними документами, шифрувальну роботу та премія, без врахування до складу грошового забезпечення такої складової, як щомісячна додаткова грошова винагорода (5378,10 грн.).

Крім того, позивач зазначив, шо відповідачі повинні були нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 26.12.2017 р., у розмірі 13385,49 грн., ще 26.12.2017 р., чого не зробили.

Також позивач зазначив, що порушення його прав відповідачами призвело до моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя та підтримання стану його здоров`я, а тому розмір моральної шкоди він враховує у сумі 10 000,00 грн. виходячи із тривалості порушення його прав з боку відповідачів.

(б) Позиція відповідача
01.10.2020 р. від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що під час проходження військової служби в особливий період у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасника бойових дій.

Крім того, відповідно до абзацу 3 п. 242 Указу Президента України «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10.12.2018 р.№1153/2008, особа звільнена з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Ураховуючи, що позивач ніяких претензій з приводу звільнення з військової служби не мав, оскільки не оскаржував наказ про його виключення його із списків військової частини та зняття із всіх видів забезпечення його звільнення відбулось законно.

В своїй позовній заяві позивач зазначає про бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації за дні додаткової відпустки протиправною, при тому, що позивач проходив військову службу у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ), а не у військовій частині НОМЕР_2 .

Так відповідно до вказівки помічника командування з фінансово-економічної роботи Військово-Морських Сил України від 02.01.2015 р. №154/24/2-4, з 01.01.2015 р. військову частину НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України (Командування Військово- Морських Сил Збройних Сил України) було зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 .

Також відповідач зазначив, що на військову частину НОМЕР_2 , як на орган фінансового забезпечення покладався обов`язок виконати наказ Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.12.2017 р. №261 в частині проведення з позивачем всіх виплат, що в ньому зазначено, однак вказівки про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні, як учаснику бойових дій за період 2016 р. 2017 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби в згаданому наказі не було, а тому військовою частиною НОМЕР_2 було проведено розрахунок в повному обсязі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі
08.09.2020р. суд, ухвалою прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Справу суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

IV. Обставини, встановлені судом
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 14.12.2017 р. №929 позивач звільнений з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил України від 26.12.2017 №261- виключено зі списків особового складу Командування Військово- Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі з грошового при військовій частині НОМЕР_2 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби (а.с.10).

Під час звільнення з військової служби в наказі Командування Військово- Морських Сил Збройних Сил України не було враховано те, що у відповідності до абзацу З п.14 ст. 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Невиплата зазначеної грошової компенсації підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 25.05.2020 №175, у зв`язку з відсутністю наказу про її виплату (а.с.13).

05.05.2020 р. позивач з листами звернувся до відповідачів питання нарахування та виплати зазначеної вище грошової компенсації за дні додаткової відпустки, які належали йому упродовж 2016-2017 років (а.с.11-15).

Листом від 06.06.2020 №154/111/2823 Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повідомило позивача, що позивач не є військовослужбовцем Збройних Сил України і на мене не розповсюджується дія абзацу третього частини чотирнадцятої статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо витати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та відмовило у задоволенні вимог, викладених у зверненні позивача (а.с.16).

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

V. Джерела права та висновки суду

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п. 12 ст. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Приписами ст. 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п. 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону України «Про оборону України» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд встановив, що на момент звільнення позивача, відповідач протиправно не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за фактично не використанні календарні дні додаткової відпустки, передбачену п.12. ч.1 ст.12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст..16-2 Законом України «Про відпустки» позивачу як учаснику бойових дій за період з 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Отже, позивач маючи статус учасника бойових дій за період з 2016 по 2017 роки включно, проходячи військову службу, фактично не використав свого права на додаткову відпустку, передбачену п.12. ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст..16-2 Закону України «Про відпустки» та в результаті порушення відповідачем вимог визначених абзацом 3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо повного розрахунку у рік звільнення з військовослужбовцями за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, позивач не отримав грошову компенсацію за вказаний період.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

Отже, позивачу, якій не використав щорічну додаткову відпустку, при його звільненні відповідач повинен був нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

У рішенні Верховного Суду від 16.06.2019 року по справі №620/4218/18 (зразкова справа) зазначено, що ознаками типової справи є:

- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; - відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені; -підстави спору: а) фактичні відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; - предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в період визначений підпунктами 17-18 ст.101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в період визначений підпунктами 17-18 ст.101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Верховний Суд у рішенні від 16.06.2019 року по справі №620/4218/18 зазначив, що відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту з 2015 року по 2018 рік.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 21.08.2019 року залишила без змін рішення Верховного Суду від 16.06.2019 року по зразковій справі №620/4218/18.

Щодо розміру грошового забезпечення позивача у сумі 13385,49 грн., суд зазначає наступне.

Позивач зазначив, що 26.05.2020 р. для встановлення розміру грошового забезпечення на день звільнення та розміру належної його грошової компенсації за 2016 -2017 р. він звернувся до військової частини НОМЕР_2 , яка ла відповідь про розмір грошового забезпечення за період з 01.11.2017 по 26.12.2017 р. становить 26370,03 грн., розмір грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2016-2017 становить 8963,50 грн.(а.с.13-14).

Так позивач вважає, що при проведенні розрахунків, військовою частиною НОМЕР_2 до складу грошового забезпечення взято: оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавки за вислугу років, виконання особливо важливих завдань, роботу з секретними документами, шифрувальну роботу та премія, без врахування до складу грошового забезпечення такої складової, як щомісячна додаткова грошова винагорода (у розмірі 5378,10 грн.).

Суд зазначає, що на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористанні дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, що належить до дискреційних повноважень відповідача, та в свою чергу унеможливлює постановити рішення про стягнення конкретної суми грошових коштів.

Так, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, суд не підміняє суб`єкта владних повноважень, оскільки не проводить розрахунок грошової компенсації за всі невикористанні дні додаткової відпустки позивачу, а зобов`язує відповідачів провести такий розрахунок, нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористанні дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки з урахуванням вимог чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік та зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу зазначену грошову компенсацію є такими, що належать до часткового задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016 -2017 р. суд зазначає, що вона не належить до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже основною умовою для виплати компенсації передбаченої статтею 2 вказаного вище Закону є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Таким чином, суд робить висновок, що оскільки грошова компенсація за дні додаткової відпустки відповідачі не нараховували та не виплачували, тому відсутні підстави для зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати цієї суми.

Щодо позовної вимоги про стягнення про стягнення з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 р. по справі №815/2707/18.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн позивач пов`язує із тривалості порушення його прав з боку відповідачів, вини обох відповідачів у формі протиправної бездіяльності, наявності причинного зв`язку між моральними стражданнями і протиправною бездіяльністю, невизнання його трудових прав та соціальних гарантів, втрати значної частини свого доходу, вимушеної зміни організації способу його життя та усіх вище перелічених обставин.

Оскільки суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача у цій справі. Отже існують обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, яку таку було завдано.

Що стосується факту завдання моральної шкоди, то позивач зазнав негативних емоції, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Суд вважає, що негативні емоції позивача, викликані протиправними діями відповідачів, досягли рівня страждання (у розумінні ст. 23 ЦК України), а отже моральну шкоду було завдано.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, Суд виходить з засад розумності та справедливості.

З огляду на вищенаведене, суд робить висновок, що з огляду на обставини справи справедливим буде присудження відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ч.2 статті 77 КАС України: « В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача».

Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» оскільки являється учасником бойових дій, питання про їх розподіл судом не вирішується.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 2,77,139, 244-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.

3.Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.

4.Стягнути солідарно з військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000(дві тисячі),00 грн.

5. У решті позовних вимог відмовити.

6. Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

5. Позивач- ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідачі:
Військова частина НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Військова частина НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя О.Я. Бойко

.