Справа № 400/1666/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1666/20
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити:

грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018 року;

середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладених у рішенні від 16 травня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18, яке набрало законної сили, вважає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Також позивач вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачене статтею 117 КЗпП України, оскільки з ним не проведений остаточний розрахунок при звільненні, а саме: не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018 року.

Зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити вказану грошову компенсацію.

В іншій частині позову відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені за результатом розгляду зразкової справи №620/4218/18, виходив із того, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на відповідача покладається обов`язок сплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, незважаючи на те, що надання такої відпустки в особливий період припиняється.

Водночас суд вважав необхідним відмовити в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації.

Така позиція суду першої інстанції побудована на рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року в якому зазначено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.

З прийняттям судових рішень, як вважав суд першої інстанції, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати у вказаній частині та ухвалити нове рішення про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що спірні правовідносини виникли не з причин спору про розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, а з підстав невиплати такої компенсації з вини відповідача, оскільки обов`язок виплати такої компенсації передбачений законодавством та виникає в момент звільнення з військової служби.

Апелянт наголошує, що у даному випадку мало місце виключення його зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме: невиплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Відповідач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про те, що норми законодавства про працю не поширюються на військовослужбовців, адже відсутнє законодавче підґрунтя для ототожнення та застосування вимог трудового законодавства до законодавства про проходження військової служби. Тому, на думку відповідача, встановлена приписами статей 116, 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні до таких правовідносин не застосовується.

Далі відповідач також посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року та вважає, що судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позову в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянута в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 05.08.2015 року.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка 31.08.2018 року, відповідно до Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 04.05.2018 року № Д-322/1/7/дск, переформована у Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.

Наказом командувача Повітряних сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.07.2018 року №393 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та направлено для зарахування на військовий облік до Заводського РВК м. Миколаєва.

31.08.2018 року, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 за №189, позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Проводячи повний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, військовою частиною НОМЕР_2 не виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015-2018 років.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 у лютому 2020 року звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Відповідач листом №350/177/14/103 від 14.02.2020 року відмовив в такій виплаті посилаючись на те, що, на момент звільнення з військової служби, з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок по всім видам забезпечення.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана в частині відмови у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, колегія суддів вважає, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.

На користь такого висновку свідчить наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотне, не приймаються судом апеляційної інстанції.

Водночас, досліджуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що позивач, відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, не має права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, оскільки, така виплата є спірною у даній справі.

Так, висновок суду першої інстанції з даного питання полягає у такому.

Право позивача на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки є предметом даного судового спору. Тому, з огляду на положення ч.2 ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку, оскільки суми компенсації є спірними, а позовна вимога в цій частині є передчасною.

Дійсно існувала така практика Верховного Суду щодо неможливості стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати, зокрема, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні.

Такої позиції дотримувався і суд апеляційної інстанції.

Проте, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (справа №821/1083/17), висновки якої полягають у наступному.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у своєму рішенні ЄСПЛ, у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

По-друге, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи вимоги щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, колегія суддів виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення червень-липень 2018 року складає 27 297,20 грн.

Середньоденний заробіток позивача становить 649,93 грн. (27 297,20 грн. поділити на 42 робочих дні).

Період затримки слід вважати з дати виключення позивача зі списків особового складу з 31 серпня 2018 року по дату прийняття рішення судом апеляційної інстанції (04.11.2020 року). У цей період було 546 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 354 861,78 грн. (546 х 649,93 = 354 861,78).

До того ж, колегія суддів дослідила розрахунок компенсації за невикористану додаткову відпустку, яку належить сплатити позивачу за період з 2015 року по 2018 рік та встановила, що до виплати належить 25 477,40 грн., що є значно меншим ніж сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації (354 861,78 грн.).

Враховуючи правову позицію Великої палати Верховного Суду, що стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд апеляційної інстанції виходить з тривалості строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (серпень 2018 року), та зверненням до суду з даним позовом (квітень 2020 року), що становить більше ніж півтора року, співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку має становити 13 000 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права, на думку суду апеляційної інстанції, у даній справі вважається неправильне тлумачення закону.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, суд апеляційної інстанції не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку задовольнити частково.

Зобов`язати Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (код за ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 13 000 (тринадцять тисяч) грн.

У задоволенні вимог про виплату середнього заробітку в повному обсязі за час затримки повного розрахунку при звільненні відмовити.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року про визнання протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та зобов`язання нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 04.11.2020 року.