Справа № 260/565/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/565/20 пров. № А/857/10053/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Глушка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.06.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при звільненні (суддя суду І інстанції: Скраль Т.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 02.06.2020р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 02.06.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

05.03.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 31.12.2018р. по день фактичного розрахунку 21.02.2020р. в розмірі 100111 грн., з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів, утриманого з грошового забезпечення (а.с.1-22).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання (а.с.45-47).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.06.2020р. заявлений позов задоволено частково; стягнуто з відповідача Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 01.01.2019р. по 10.05.2019р. в розмірі 25861 грн. 68 коп., з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів, утриманого з грошового забезпечення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.137-143).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та винести нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.182-194).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом помилково застосовано під час вирішення наведеного спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за неотримане речове майно приписи ст.117 КЗпП України, при цьому грошова компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця.

Згідно фактичних обставин справи позивач був звільнений з військової служби у зв`язку із систематичним невиконання умов контракту військовослужбовцем, під час звільнення з обхідним листом до начальника речової служби не звертався, а тому своїми власними діями унеможливив проведення належного розрахунку з ним, через що вина відповідача в цій ситуації є відсутньою.

Також лише 02.05.2019р. позивач звернувся із заявою до відповідача про відмову від одержання речового майна у речовій формі, надання згоди на проведення взаєморозрахунків та просив здійснити з ним розрахунок у готівковій формі. Така заява була невідкладно розглянута відповідача і станом 10.05.2020р. виплачені відповідні кошти.

Вказані підстави невиплати спірної компенсації не були з`ясовані судом під час розгляду справи.

Також в судовому рішенні не наведені чіткі розрахунки стягнутої з відповідача суми середнього заробітку, не з`ясовано види грошового забезпечення, які враховуються при визначенні середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Окрім цього, позивачем пропущені строки звернення до суду із розглядуваним позовом, який складає один місяць відповідно до ст.122 КАС України, і повинен обчислюватися з моменту звільнення позивача з військової служби 28.12.2018р.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

24.09.2020р. за допомогою засобів електронного зв`язку до апеляційного суду надійшло доповнення до апеляційної скарги (за нововиявленими обставинами), яке скеровано Військовою частиною НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України, та підписано із застосуванням кваліфікованого електронного підпису (а.с.207-211).

Відповідно до ч.1 ст.303 КАС України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, інакше суд не враховує такі доповнення чи зміни (ч.2 ст.303 КАС України).

Враховуючи недотримання апелянтом строків для подачі доповнення до апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги непредставлення доказів надсилання копій цих доповнень іншому учаснику справи, колегія суддів не убачає правових підстав для врахування цих доповнень під час апеляційного розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, починаючи з 31.12.2018р., позивач ОСОБА_1 виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, що стверджується витягом з наказу командира частини № 315 від 29.12.2018р. (а.с.36).

02.05.2019р. позивач звернувся із заявою до начальника речової служби Військової частини про відмову від одержання речового майна у речовій формі та просив здійснити повний розрахунок з ним за неотримане речове майно, яке належить йому до видачі, у готівковій формі (а.с.59).

Відповідачем нараховано позивачу належну компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 31836 грн. 33 коп. Із вказаної суми відповідачем утримано військовий збір 1,5 % в розмірі 477 грн. 54 коп. (31836,33 х 1,5%), через що сума, яка підлягає до виплати, склала 31358 грн. 78 коп. (31836,33 477,54).

Правильність такого розрахунку підтверджується постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020р. у справі № 260/946/19.

Згідно наказу відповідача № 43 від 17.02.2020р. визначено остаточний розмір грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яку належить сплатити позивачу, в розмірі 31836 грн. 33 коп. (різниця склала 0,01 грн.) (а.с.133).

Вказані кошти перераховані та зараховані на картковий рахунок позивача в наступному порядку:

згідно платіжного доручення № 1353 від 07.05.2019р. в сумі 30241 грн. 32 коп. (а.с.130), зараховані на картковий рахунок 08.05.2019р. (а.с.82);

згідно платіжного доручення № 1394 від 10.05.2019р. в сумі 1117 грн. 46 коп. (а.с.131), зараховані на картковий рахунок 11.05.2019р. (а.с.82);

згідно платіжного доручення № 451 від 20.02.2020р. в сумі 00 грн. 01 коп. (а.с.132), зараховані на картковий рахунок 21.02.2020р. (а.с.83).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача з військової служби у запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено розрахунок у повному обсязі, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.

Отже, на час прийняття наказу про звільнення позивача з Військової частини НОМЕР_1 остання протиправно не провела з ним розрахунок в частині нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Спеціальним законодавством, яким врегульовано питання грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, через що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача проведений із ним лише 10.05.2019р. (врахування кінцевої дати розрахунку 21.02.2020р. в сумі 0,01 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості), суд констатував необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2019р. по 10.05.2019р. в розмірі 25861 грн. 68 коп.

Між тим, наведені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не в повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Із змісту позовної заяви слідує, що позивачем заявлено позовні вимоги, що пов`язані із проходженням військової служби, та включають в себе питання стягнення середнього заробітку за період затримки виплати належної грошової компенсації за неотримане речове майно, починаючи з 31.12.2018р., по день фактичного розрахунку 21.02.2020р.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частина 1 ст.9-1 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р. (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачає, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Пункт 3 вказаного Порядку визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно п.4 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п.5 цього Порядку).

Згідно з п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р., після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З системного аналізу наведених норм слідує, що Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., передбачає виплату такої компенсації лише при наявності відповідного волевиявлення військовослужбовця.

Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Під час судового розгляду встановлено, що 02.05.2019р. позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача, в якій просив здійснити повний розрахунок з ним за неотримане речове майно, яке належить йому до видачі, у готівковій формі.

Наказами відповідача № 97 від 02.05.2019р. (із змінами, внесеними наказом № 43 від 17.02.2020р.) стверджується факт нарахування позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 31836 грн. 33 коп.

Остаточна виплата коштів (із утриманням відповідних сум) за неотримане речове майно позивачу проведена на картковий рахунок лише 20.02.2020р., що підтверджується платіжним дорученням № 451 від 20.02.2020р.

В частині доводів тверджень апелянта про відсутність бюджетного фінансування на здійснення виплат компенсації за неотримане речове майно особам, звільненим з військової служби, колегія суддів враховує наступне.

Частинами 1 і 2 ст.51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

До таких витрат належать: забезпечення форменим одягом, речовим майном, службовим обмундируванням; забезпечення безоплатною медичною допомогою; надання санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення; зниження плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія); безоплатний проїзд і перевезення багажу; безоплатне встановлення квартирної охоронної сигналізації і користування нею; безоплатне відправлення та одержання листів військовослужбовцями строкової служби.

Оскільки будучи бюджетною установою, та отримуючи відповідне бюджетне фінансування по КПКВ 3601020 та КЕКВ 2210 на виплату компенсації за неодержане речове майно із запізненням, відповідач об`єктивно був позбавлений можливості своєчасно здійснювати спірні виплати у встановленому порядку.

Водночас, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем представлено докази про те, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем.

При цьому, фактично розрахунок з позивачем проведено за спливом незначного проміжку часу та після звернення останнього до відповідача із відповідною заявою.

Водночас, виплата 20.02.2020р. на користь позивача суми в розмірі 0,01 грн. по причині внесення 17.02.2020р. змін в наказ відповідача № 97 від 02.05.2019р., в контексті затримки проведення розрахунків не розцінюється судом як остаточна дата завершення розрахунків з позивачем, оскільки така сума є занадто малою і не впливає на майновий стан сторін.

Такий висновок суду спрямований на уникнення надмірного формалізму, а також забезпечення принципу розсудливості та пропорційності (п.п.6, 8 ч.2 ст.2 КАС України).

Таким чином, станом на 02.05.2019р. (тобто, на час подачі заяви про виплату компенсації за неотримане речове майно) з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено суму грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

За таких обставин відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у непроведенні своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплаті ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно.

Звідси, період затримки виплати вказаної компенсації з 03.05.2019р. по 10.05.2019р. складає 8 (вісім) календарних днів.

В частині вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки з 03.05.2019р. по 10.05.2019р. виплати належної позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна колегія суддів зазначає таке.

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ч.6 ст.7 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, за відповідною заявою ОСОБА_1 своєчасно не виплачено компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Зокрема, за даними позивача сума вказаного середнього заробітку складає 100111 грн., при цьому затримка розрахунку тривала з 31.12.2018р. по 21.02.2020р.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України, які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 200 від 15.03.2018р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.5 розділу І вказаної Інструкції розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до довідки про доходи розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням, а саме у жовтні та листопаді 2018 року, сума виплат становила 16509 грн. 66 коп. (9004 грн. 44 коп. + 7505 грн. 22 коп.) (а.с.42).

Розмір одноденного заробітку склав 270 грн. 65 коп. (16509 грн. 66 коп. / 61 день).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації 8 (вісім), відтак сума середнього грошового забезпечення становить 2165 грн. 20 коп. (270 грн. 65 коп. х 8 днів).

В порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (31836 грн. 32 коп.) вищевказані розрахункові суми (2165 грн. 20 коп.) слід вважати співмірними, оскільки такі в декілька десятків разів є меншими від такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів виходить з наступного.

Середній заробіток за несвоєчасний розрахунок (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при звільненні не може вважатися грошовим забезпечення (заробітною платою) військовослужбовця і не витікає із контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу.

Такі виплати не можуть кваліфікуватися як матеріальне забезпечення під час несення військової служби (плата за виконану роботу).

Враховуючи наведене, виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є різновидом оплати праці та елементом грошового забезпечення (заробітної плати), а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення прав військовослужбовця (працівника).

Таким чином, строк звернення до суду із розглядуваним позовом обмежується одним місяцем відповідно до ч.5 ст.122 КАС України.

Із матеріалів справи слідує, що кінцевою датою завершення відповідачем виплати позивачу спірної компенсації за речове майно було 20.02.2020р. (дата виплати останньої суми 0,01 грн.).

Вказані кошти поступили на картковий рахунок позивача наступного дня 21.02.2020р.

Отже, саме з цього моменту позивач дізнався про факт несвоєчасної виплати йому суми спірної компенсації.

Із розглядуваним позовом ОСОБА_1 звернувся 05.03.2020р., тобто, в межах місячного строку звернення до суду.

Звідси, позивачем не пропущений визначений ч.5 ст.122 КАС України строк звернення до суду із розглядуваним позовом.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.

При цьому, слід стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.05.2019р. по день фактичного розрахунку 10.05.2019р. в розмірі 2165 грн. 20 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів); решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

В частині розподілу судових витрат колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п.1); військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (п.12); учасники бойових дій у справах, пов`язаних із порушенням їхніх прав (п.13).

Із урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30.11.2016р. у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16) з 01.09.2015р. працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За аналогією вказаний висновок стосується спорів, пов`язаних з проходженням особою військової служби.
Водночас, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не пов`язаний з виконанням військового обов`язку.

Окрім цього, норма п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України № 3551-XII від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст.12 цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд повинен враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст.12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020р. по справі № 545/1149/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Отже, за змістом п.13 ч.1 ст.5 вказаного Закону наявність в особи статусу учасника бойових дій надає пільгу тільки у справах, предметом позову яких є захист прав позивача, що безпосередньо пов`язані із реалізацією ним статусу учасника бойових дій.

Аналіз заявлених позовних вимог свідчить про те, що такі не стосуються захисту прав позивача, що безпосередньо пов`язані із реалізацією ним статусу учасника бойових дій.

Виходячи з наведених міркувань, правові підстави для звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.п.1, 12, 13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» є відсутніми.

Під час звернення до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 не сплатив судовий збір з позовної вимоги про стягнення середнього заробітку в розмірі 100111 грн. за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Звідси, сума несплаченого ним судового збору склала 1001 грн. 11 коп. (1 % від ціни позову - 100111 грн.).

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За результатом апеляційного розгляду суму коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зменшено до 2165 грн. 20 коп.

Таким чином, позовні вимоги в розмірі 97945 грн. 80 коп. (100111 2165,20) не підлягають задоволенню, а відтак сума недоплаченого з цієї частини позову судового збору складає 979 грн. 46 коп. (97945,80 х 1 %) і підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету за відповідними реквізитами.

Водночас, понесені Військовою частиною НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки його висновки не відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.06.2020р. в адміністративній справі № 260/565/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений ОСОБА_1 позов задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України (місцезнаходження: 79060, м.Львів, вул.Княгині Ольги, 105, ) на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при звільненні з 03.05.2019р. по день фактичного розрахунку 10.05.2019р. в розмірі 2165 (дві тисячі сто шістдесят п`ять) грн. 20 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) в дохід державного бюджету (отримувач коштів УК у Галицькому районі м.Львова; код отримувача 38007573; банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача № UA1013004, код класифікації доходів бюджету 22030101) суму недоплаченого судового збору за подання до адміністративного суду позовної заяви в розмірі 979 (дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 46 коп. (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

Понесені Військовою частиною НОМЕР_1 Західного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. В. Глушко
Дата складення повного тексту судового рішення: 04.11.2020р.