Справа № 200/14854/19-а
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2020 р. Справа№200/14854/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хохленкова О.В. за участю секретаря судового засіданні Синиці М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку, -

за участю

позивача: не з`явився,

представника відповідача: Павліха С.М.

У С Т А Н О В И В:

27.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення, компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій та середньо грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим що він проходив військову службу з 05.08.2015 року по 06.02.2018 року у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Позивач є учасником бойових дій ті відповідно до діючого законодавства має право на додаткові відпустки.

Але при звільненні його з військової частини відповідач не розрахувався з ним в повному обсязі не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та невикористані дні щорічної основної відпустки.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

Зобов`язати відповідача - військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та сплатити несплачену компенсацію за не використані додаткові відпустки у розмірі 10365,60 грн. на його користь.

Зобов`язати відповідача - військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та сплатити на його користь грошове забезпечення за січень 2018 року в розмірі 1612,33 грн.

Зобов`язати відповідача - військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та сплатити на його користь середньо грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку.

29.01.2020 року від відповідача в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України через канцелярію суду надійшов відзив згідно з яким відповідач не визнає позовні вимоги та вказує наступне.

По перше він вказує, що позивачем порушено шестимісячний строк на звернення до суду, встановлений ст..122 КАС України.

По друге, щодо посилання позивача на недоотримання грошового забезпечення за січень 2019 року.

Відповідно до Закону України від 25.03.92 р. N 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Також відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 № 774/13/84/-13 військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Отже, норми КЗпП про мінімальну заробітну плату та мінімальний посадовий оклад не поширюється на військовослужбовців, а виплата грошового забезпечення (не заробітної плати) на час служби позивача регулювалось ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Наказом МВС від 04,07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» та Постановою КМУ від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

У вказаних нормативно-правових актах грошове забезпечення військовослужбовців не прив`язується до мінімальної заробітної плати, а встановлюється окремо у розмірах передбачених в документі (наприклад додаток №6 до Постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294), Станом на січень 2019 посадовий оклад ОСОБА_1 складав 685 гривень.

Таким чином військова частина не порушила ніяких норм, щодо розміру виплати грошового забезпечення Позивачу в січні 2019 року, а посилання останнього на мінімальну заробітну плату та мінімальний посадовий оклад згідно трудового законодавства у даному випадку є безпідставним.

Щодо вимоги позивача нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористані 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2018 рік.

Відповідач вказує, що відповідну компенсацію було виплачено у березні місяці 2018 року. Для підтвердження надається копія відомості №58 на перерахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 НГ України на березень 2018 року та Довідка про виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 .

Додатково зазначає, що в довідці, що надано суду у повному обсязі розкрито складові та розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , що дає змогу прийти до висновку про повну відсутність заборгованості, щодо виплати грошового забезпечення та компенсації за 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2018 рік.

На цих підставах позов просить залишити без розгляду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Зобов`язано відповідача - військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та сплатити ОСОБА_1 несплачену компенсацію за не використані додаткові відпустки за період з 09.08.2017 року по 06.02.2018 року в розмірі 2591 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто одну) гривню 40 копійок.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку, залишено без розгляду.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 200/14854/19-а за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, змінено. В абзаці другому резолютивної частини рішення замість слів: в розмірі 2591,40 грн. правильно вважати: в розмірі 5553,00 грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року, ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі № 200/14854/19-а за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Таким чином, судом в даному провадженні розглядається позовна вимога в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року суд прийняв до свого провадження адміністративну справу.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року суд поновив провадження у справі та призначив її до розгляду на 02 листопада 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі у зв`язку з його працевлаштуванні за кордоном.

02 листопада 2020 року в судове засідання позивач не з`явився. Був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. Через канцелярію суду надав клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з його працевлаштуванням за кордоном.

02 листопада 2020 року в судове засідання прибув представник відповідача по справі який заперечував проти позовних вимог.

Заслухавши представника відповідача, з`ясовуючи, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

Позивачем є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України відповідно до паспорту НОМЕР_3 виданого 12.02.1998 року, Словянським ГО УМВД України в Донецькій області (а.с.4-5).

Відповідачем є Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України яка є юридичною особою .

Відповідно до наказу № 189 від 05.08.2015 року позивач ОСОБА_1 був зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 Східного територіального об`єднання Національної гвардії України з посадовим окладом 740 грн. (а.с.9).

Згідно з наказом № 28 від 06.02.2018 року позивач ОСОБА_1 був виключений зі складу військової частини НОМЕР_1 Східного територіального об`єднання Національної гвардії України та всіх видів забезпечення (а.с.10).

Свідоцтво учасника бойових дій серія НОМЕР_4 видане ОСОБА_1 09 серпня 2017 року (а.с.6).

Відповідно видана Довідка про безпосередню участь особи в антитерористичної операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 29.03.2019 року № 22/39 (а.с.7).

Згідно з Довідкою про отриманий дохід за останні 12 місяців перед звільненням цей дохід склав 130681,05 грн. (а.с.8).

Відповідно до відомості № 1 про перерахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 НГ України за січень 2018 року від 17.01.208 року під № 311 вказано прізвище ОСОБА_1 та вказана сума 2299,79 грн. (а.с.24-26).

Згідно з відомістю № 58 про перерахування грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 НГ України за березень 2018 року від 29.03.2018 року під № 8 вказано прізвище ОСОБА_1 та вказана сума 1744,64 грн. (а.с.27)

Відповідно до Довідки про виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 нараховане в грудні 2017 року 23623,32 грн., в січні 2018 року 2110,67 грн., березні 2018 року 3183,03 грн. (а.с.28).

Згідно з Довідкою розрахунком на утримання вартості речового майна з ОСОБА_1 утримано вартість речового майна на суму 1390,64 грн. (а.с.29).

Відповідно до платіжного доручення № 1172 від 12 червня 2020 року ОСОБА_1 було виплачено згідно з Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року 4470,16 грн.

Вказані фактичні обставини сторонами за заперечуються.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає таке.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Суд враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що середньоденний дохід позивача ОСОБА_1 становить 370,20 грн.

Днем фактичного розрахунку, відповідно до платіжного доручення № 1172 від 12 червня 2020 року є саме ця дата.

З огляду на викладене, затримка по виплаті грошового забезпечення з 06.02.2018 року по день постановлення рішення по цієї справи 02 листопада 2020 року становить за лютий 2018 року 18 робочих днів, за березень 2018 року 21 робочих дні, за квітень 2018 року 19 робочий день, за травень 2018 року 21 робочий день, за червень 2018 року 20 робочих днів, за липень 2018 року 22 робочих дня, за серпень 2018 року 22 робочих дня, за вересень 2018 року 20 робочих днів, за жовтень 2018 року 22 робочих дня, за листопад 2018 року 22 робочих дня, за грудень 2018 року 20 робочих днів, за січень 2019 року 21 робочий день, за лютий 2019 року 20 робочих днів, за березень 2019 року 20 робочих днів, за квітень 2019 року 20 робочих днів, за травень 2019 року 22 робочих дня, за червень 2019 року 18 робочих днів, за липень 2019 року 23 робочих дня, за серпень 2019 року 21 робочий день, за вересень 2019 року 21 робочий день, за жовтень 2019 року 22 робочих дня, за листопад 2019 року 21 робочий день, за грудень 2019 року 22 робочих дня, за січень 2020 року 21 день, за лютий 2020 року 20 днів, за березень 2020 року 21 день, за квітень 2020 року 21 день, за травень 2020 року 19 днів, за червень 2020 року - 9 днів, а загалом 589 робочих днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки починаючи з 06.02.2018 року і по день фактичного розрахунку становить 370,2х589=218047,80 грн.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3000 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000,00 гривень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позову в цій частині частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню частково у сумі 3000 гривень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для його розподілу відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку, задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_5 ) середньо грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2018 року по день фактичного розрахунку в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду прийнято в нарадчій кімнаті та його вступну та резолютивну частину проголошено в судовому засіданні 02 листопада 2020 року.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 03 листопада 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.В. Хохленков