Справа № 9901/317/20
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 листопада 2020 року

Київ

справа №9901/317/20

адміністративне провадження №П/9901/317/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Дашутіна І. В.,

суддів - Гімана М. М., Блажівської Н. Є., Шишова О. О., Яковенка М.М.,

перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним та нечинним указу, -

у с т а н о в и в :

05 жовтня 2020 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, в якій позивач просив:

- про визнання протиправним та нечинним Указ Президента України Зеленського Володимира Олександровича від 21 серпня 2020 року №335/2020 «Про відзначення державними нагородами України з нагоди Дня Незалежності України».

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваним указом відповідач нагородив орденом «За заслуги» І ступеня керуючого Рівненською єпархією Православної церкви України ОСОБА_2 , орденом «За заслуги» ІІ ступеня духовника Херсонської єпархії Православної церкви України ОСОБА_3 , митрополита Сімферопольського і Кримського Православної церкви України ОСОБА_4 , митрополита Мукачівського і Ужгородського Української православної церкви ОСОБА_5 , орденом «За заслуги» ІІІ ступеня головного рабина Києва ОСОБА_6 , що ображає релігійні почуття позивача, як послідовника язичницької віри.

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк тривалістю 10 днів для усунення недоліків позовної заяви.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд дійшов висновку про її невідповідність вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та вказав, що позивачеві слід привести текст позовної заяви у відповідність до названих норм Кодексу, зокрема навести обґрунтування порушення оскаржуваним указом відповідача прав, свобод та інтересів, за захистом яких звернувся позивач до суду; викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та надати будь-які докази, що підтверджують вказані обставини, додати копії цього адміністративного позову з усунутими вимогами разом з додатками до нього відповідно до кількості учасників справи.

Також позивачу роз`яснено, що у разі неусунення недоліків позовної заяви, заява буде повернута з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху 22 жовтня 2020 року, позивачем направлено засобами поштового зв`язку виправлену позовну заяву та її копію, яка за змістом є ідентичною до тих, які були зазначені позивачем у позовній заяві.

Вирішуючи питання про відкриття провадження, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Нормами Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів передбачені статтею 266 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 266 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема частиною першою цієї статті, встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат.

З огляду на викладене, Верховний Суд як суд першої інстанції має повноваження щодо розгляду чітко визначеної категорії адміністративних справ.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача стосовно оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності було обґрунтованим, і таке порушення прав має бути реальним, стосуватися особистих прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Залишаючи позовну заяву без руху, Верховний Суду вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження дій чи бездіяльності позивач, з-поміж іншого, обґрунтував, які конкретно з його прав та охоронюваних законом інтересів порушують такі дії/бездіяльність суб`єкта владних повноважень та які правові наслідки безпосередньо для нього вони породжують, якими доказами такі обставини підтверджуються.

Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що право на судовий захист не є абсолютним. Законодавцем встановлені випадки, коли коло таких осіб є обмеженим.

Проте, як вбачається із заяви про усунення недоліків, позивач не навів яким чином оскаржуваний указ відповідача порушує саме його особисті права, свободи та охоронювані законом інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, з посиланням на норми права в чому саме полягало таке порушення, а також доказів, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином, позивачем не виконано вимог ухвали Верховного Суду стосовно обґрунтування порушення оскаржуваною бездіяльністю відповідача його прав, свобод та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява №45783/05).

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи, що позивач не усунув недоліки, зазначені в ухвалі Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року, позовна заява підлягає поверненню.

Згідно з частиною восьмою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації його права на судовий захист.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 169, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправним та нечинним указу - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя І. В. Дашутін

Судді М. М. Гімон

Н. Є. Блажівська

О. О. Шишов

М. М. Яковенко