Справа № 420/6391/18
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6391/18

Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

Місце та час укладення судового рішення «--:--», м.Одеса

Повний текст судового рішення складений 30.01.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

07.12.2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (надалі ТУ ДСА України в Одеській області) про визнання протиправними дій щодо ненадання відповіді на його заяву від 23.11.2018р. щодо здійснення виплат за час вимушеного прогулу; стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 02.11.2016р. по 31.12.2018р. у розмірі 2170869грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Верховного Суду від 11.05.2018р. у справі №800/532/16 (набрало законної сили 13.11.2018р.) визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016р. №1603-VІІІ, про звільнення його з посади судді Київського районного суду м.Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді, що автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 23.11.2018р. позивач звернувся із заявою до ТУ ДСА України в Одеській області з проханням проведення оплати за час вимушеного прогулу, однак станом на 07.12.2018 р. відповіді не отримав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2019р. у задоволенні позову відмовлено з підстав того, що рішеннями касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018р., Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2018р., питання стосовно поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Київського районного суду не вирішувалося, а тому відсутні підстави виплати йому суддівської винагороди за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

При цьому, апелянт посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо не поновлення його у штаті Київського районного суду м. Одеси, а тому і неможливість виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки скасування рішення про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 Кодекс законів про працю України та Європейської конвенції із прав людини.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховної Ради України від 29.09.2016р. №1603-VІІІ звільнено ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м.Одеси за порушення присяги судді.

Наказом Київського районного суду м.Одеси від 18.10.2016р. №18-ос, ОСОБА_1 , звільнено з посади судді Київського районного суду м.Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді, відраховано зі штату Київського районного суду м.Одеси 02.11.2016р. /т.1 а.с.10/

Рішенням Верховного Суду від 11.05.2018р. (набрало законної сили 13.11.2018р.) у справі №800/532/16 визнано протиправними дії Верховної Ради України з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м.Одеси за порушення присяги на позачерговому засіданні Верховної Ради України 29.09.2016р.; визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016р. №1603-VІІІ, про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м.Одеси за порушенням присяги судді; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. /т.1 а.с.11-36/

23.11.2018р. ОСОБА_1 подав до ТУ ДСА України в Одеській області заяву про проведення оплати за вимушений прогул з моменту незаконного звільнення. /т.1 а.с.37/

Листом ТУ ДСА України в Одеській області від 04.12.2018р. №3-3425/18-вих повідомлено ОСОБА_1 про неможливість здійснення оплати за час вимушеного прогулу, оскільки додані до заяви документи не є достатніми підставами для проведення відповідних розрахунків. /т.1 а.с.59-60/

Крім того, 23.11.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою про поновлення його у штаті Київського районного суду м. Одеси, видання наказу про оплату праці за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту відновлення у штаті суду та внесення відповідного запису до трудової книжки.

Київським районним судом м. Одеси відмовлено позивачу в задоволені заяви, оскільки рішенням Верховного Суду від 11.05.2018р. у справі №800/532/16 його не було поновлено на посаді судді Київського районного суду м. Одеси, а тому відсутні підстави зарахування його до штату суду та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. у справі №420/6392/18, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського районного суду м. Одеси про визнання протиправними дій або бездіяльності голови Київського районного суду м. Одеси щодо ненадання відповіді на заяви від 22.11.2018р., від 27.11.2018р., від 27.11.2018р.; доручення розгляду заяв від 22.11.2018р., від 27.11.2018р., від 27.11.2018р. - заступнику голови Київського районного суду м. Одеси; відмови видати наказ щодо поновлення ОСОБА_1 у штаті суду Київського районного суду міста Одеси, щодо оплати за вимушений прогул, щодо внесення записів до трудової книжки; зобов`язання Київського районного суду м.Одеси поновити ОСОБА_1 у штаті Київського районного суду м. Одеси, а саме: видати наказ, яким скасувати наказ №18-ОС від 18.10.2016р. про відрахування ОСОБА_1 зі штату Київського районного суду м. Одеси; поновлення ОСОБА_1 у штаті Київського районного суду м. Одеси з 14.11.2018р., проведення оплати за вимушений прогул з 02.11.2018р. до моменту поновлення на посаді судді, внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 щодо поновлення з 14.11.2018 у штаті Київського районного суду м. Одеси; зобов`язання, після вчинення дій щодо поновлення на посаді судді Київського районного суду м. Одеси, видати ОСОБА_1 біографічну довідку та копію послужного списку для подачі заяви про відставку до Вищої ради правосуддя.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо ненадання відповіді на заяву та нездійснення виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог виходячи з наступного.

Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996р. №393/96-ВР (надалі - Закон України №393/96-ВР) врегульовано питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Статтею 1 Закону України №393/96-ВР встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ст.3 Закону України №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст.5 Закону України №393/96-ВР у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно з ст.14 Закону України №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Таким чином, надання відповіді органом державної влади на звернення громадян України є обов`язковим.

Статтею 20 Закону України №393/96-ВР закріплено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Листом ТУ ДСА України в Одеській області від 04.12.2018р. №3-3425/18-вих, у відповідь на заяву від 23.11.2018р., повідомлено ОСОБА_1 про неможливість здійснення оплати за час вимушеного прогулу, оскільки додані до заяви документи не є достатніми підставами для проведення відповідних розрахунків. /т.1 а.с.59/

Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2018р ТУ ДСА України в Одеській області вищезазначений лист було направлено ОСОБА_1 /т.1 а.с.60, 112/

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо ненадання відповіді на заяву від 23.11.2018р., щодо здійснення виплат за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт посилається на безпідставність висновків суду першої інстанції щодо не поновлення його у штаті Київського районного суду м. Одеси, а тому і неможливість виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 Кодекс законів про працю України та Європейської конвенції із прав людини.

Так, згідно ч.ч.1,2 ст.235 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Ці конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені та захищаються судом, зокрема й шляхом відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, невмотивовано залишив поза увагою та не надав правової оцінки тому факту, що підстава, за якою позивач був звільнений та відрахований зі штату суду (постанова Верховної Ради України від 29.09.2016р. №1603-VІІІ), була скасована судовим рішенням, яке набрало законної сили (рішенням Верховного Суду від 11.05.2018р., залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2018р., у справі №800/532/16).

Зазначені обставини свідчать про те, що правовідносини, пов`язані із проходженням позивачем служби повернуто у стан, який мав місце до його звільнення, а тому період вимушеного прогулу підлягає правовому врегулюванню Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та законодавством, що регулює трудові правовідносини.

При цьому, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не врегульовано питання щодо поновлення судді на посаді та виплати суддівської винагороди за час недопущення до роботи у зв`язку із таким звільненням, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню загальні правила трудового законодавства, зокрема, приписи ст.235 КЗпП України.

Разом з тим, вимоги ст.235 КЗпП України передбачають дії роботодавця щодо поновлення безпідставно звільненого працівника, що не залежать від його волі, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав не включення позивача до штатного розпису Київського районного суду м. Одеси є помилковим.

Таким чином, ОСОБА_2 , як працівник, незаконне звільнення якого констатовано рішенням Верховного Суду від 11.05.2018р. (набрало законної сили 13.11.2018р.) у справі №800/532/16, має цілком обґрунтовані сподівання на забезпечення його прав у встановленому законом порядку, у тому числі на одержання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, оскільки відповідачем як розпорядником бюджетних коштів не виконано свої безпосередні функції в частині нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення (02.11.2016р.) до набрання законної сили судовим рішенням про протиправність такого звільнення (13.11.2018р.), а тому колегія суддів вважає, що позовна вимога в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (надалі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.5 Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п. 8 Порядку №100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку №100).

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.

Згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області №5-2839/20 від 15.10.2020р. середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці (серпень, вересень 2016р., оскільки у жовтні 2016р. позивач перебував у відпустці) становить 25309,09грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить 1054,54грн. (25309,09/24). /т.2 а.с.58/

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня наступного після звільнення (03.11.2016р.) та до набрання законної сили судовим рішенням про визнання незаконним звільнення працівника (13.11.2018р.), що становить 508 робочих днів.

Отже, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 535706,32грн. (1054,54 х 508), з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v.» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст.311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 02.11.2016р. по 31.12.2018р. у розмірі 2170869грн.

Ухвалити у цій частині постанову, якою стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2016 року по 13.11.2018 року в розмірі 535706 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч сімсот шість)грн. 32коп. з вирахуванням належних до сплати податків і зборів.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Вербицька Н. В. Шляхтицький О.І.