Справа № 380/1453/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1453/20 пров. № А/857/10333/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління МВС України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року, ухвалене суддею Гуликом А.Г. у м. Львові, повне судове рішення складено 17 липня 2020 року, у справі № 380/1453/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним рішення та дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014 рік, при звільненні зі служби та стягнути із ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані протягом 2014 року дні відпустки в сумі 7343,17 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що відповідач протиправно відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014 рік, право на яку передбачене статтею 238 Кодексу законів про працю України та не може бути обмежене. Вважає, що відповідач безпідставно не виплатив при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 13 липня 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014 рік при звільненні зі служби.

Стягнуто із ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані протягом 2014 року дні відпустки в сумі 7343,17 грн.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції пошив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. При цьому скаржник виходить з мотивів, які аналогічні тим, що наведені ним у відзиві на позовну заяву, зокрема, вважає, що до спірних правовідносин має бути застосоване спеціальне законодавство, а саме Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91 р. №114, згідно з яким особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Оскільки позивача звільнено у 2015 році, то підстави для грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2014 рік відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 № 848о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) та здійснено виплату грошової компенсації за невикористану відпустку в період роботи з 01.01.2015 до 06.11.2015 у кількості 9 календарних днів.

21.11.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про кількість днів невикористаної відпустки за період з 2000 до 2015 року.

Листом від 23.12.2019 № к-679/0п/05/13-2019 відповідач повідомив позивача про те, що у нього наявні 30 днів невикористаної відпустки за 2014 рік та компенсація за них не виплачувалась.

15.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за 30 днів календарної відпустки, не використаної у 2014 році.

Листом від 10.02.2020 № к-18/0п/05/13/10-2020 відповідач повідомив позивача про неможливість нарахування та виплати грошової компенсації, у зв`язку із втратою 13.12.2016 чинності Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 06.12.2007 № 499.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що нормами спеціального акту законодавства, який визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, а саме "Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), не врегульовано питання виплати грошової компенсації особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану відпустку у роках, що передують року звільнення, а тому вважав, що до спірних правовідносин в цій частині підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, якими передбачено виплату грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки. Виходячи з наведених міркувань суд першої інстанції зробив висновок про задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

За правилами ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (чинного на час проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке визначало порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Згідно з пунктом 56 зазначеного Положення, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, вказаною нормою врегульовано питання виплати особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку. Разом з тим, вказаним пунктом як й іншими пунктами Положення № 114 не передбачено виплати компенсації за невикористані відпустки у попередніх роках, попри те, зазначеним Положенням не встановлено заборони виплачувати компенсацію за ці роки, тобто ним не врегульовано вказане питання.

Згідно ч.1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ), ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку за роки, що передували звільненню, суд, на підставі ст. 238 КЗпП, має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час проведення такої компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні приписи визначені також у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року по справі №804/3722/17.

В силу ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституцією України не передбачені випадки обмеження права працівника міліції щодо надання йому чергової відпустки та виплати компенсації за невикористану відпустку у 2014 році.

При вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2016-2018 роки підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України "Про відпустки", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок КМУ №100), оскільки спеціальними нормами зазначене питання не вирішено.

Судом встановлено та визнається сторонами, що невикористана відпустка позивача за 2014 рік становить 30 днів.

Згідно з довідкою відповідача від 20.12.2019 № 65/68, грошове забезпечення позивача за 2014 рік становить 61437,90 грн.

Таким чином, денний заробіток становить 244,77 грн (61437,90 грн / 251 день).

Відтак, грошова компенсація за невикористані протягом 2014 року дні відпустки становить 7343,17 грн (30 днів * 244,77 грн).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з метою повного та ефективного захисту прав позивача дійшов правильного висновку за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані протягом 2014 року дні відпустки в сумі 7343,17 грн.

Оскільки з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, яким визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників, та з врахуванням пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, при цьому, розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення, то суд апеляційної інстанції вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 7343,17 грн. як компенсацію за невикористану відпустку.

Отже, суд першої інстанції зробив вірний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у справі № 1380/1453/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
Судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 02.11.2020 року.