Справа № 240/10812/19
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10812/19

Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

21 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Смілянця Е. С. Мацького Є.М.

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

представниці відповідача: Жмуцької О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Житомирській області від 08.06.2018 № 0-0625 та від 20.05.2019 року № 0-0625.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у позивачки не зазначені види діяльності, які вказують на виробництво меблів. Крім того, позивачка не надала доказів використання нежитлових приміщень, які перебувають у її власності для промислового виробництва меблів чи штучного каменю, тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті обґрунтовано.

Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти її доводів і зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивачка повноважних представників в судове засідання не направила, хоча повідомлялася про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до заяви від 24 вересня 2020 року позивачка просить суд розглядати справи без її участі на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представниця відповідача в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована, як фізична особа-підприємець, місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Видами діяльності є виробництво меблів, штучного каменю, а також оптова і роздрібна торгівля меблями, деревиною, будівельними матеріалами, санітарно-технічним обладнанням тощо.

Податковим повідомленням-рішенням ГУ ДФС у Житомирській області від 08.06.2018 № 0-0625 ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2017 рік на загальну суму 46950,40 грн.

Податковим повідомленням-рішенням від 20.05.2019 № 0-0625 ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2018 рік на загальну суму 54623,86 грн.

Не погодившись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що видами діяльності позивачки є виробництво меблів, штучного каменю, а також оптова і роздрібна торгівля меблями, деревиною, будівельними матеріалами, санітарно-технічним обладнанням, тому об`єкти нерухомості, які належать ОСОБА_1 , не є об`єктами оподаткування відповідно до пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.7 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування визначений датковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп."є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Згідно з п.30.1 ст.30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

П.30.2 с.30 ПК України передбачено, що підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, а також постанові Касаційного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №0940/1909/18 Верховний Суд висловив наступну правову позицію щодо застосування пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України:

"Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості" лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), за суб`єктним складом, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у даному випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду".

Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення від оподаткування податком податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є використання вказаного нерухомого майна для виготовлення промислової продукції.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.04.2007 (т.1, а.с.17) та витягу з Державного реєстру правочинів (т.1, а.с.17) ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлова будівля (склад, овочесховище, котельна, прохідна), розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1467,20 кв.м.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку (т.1, а.с.15) та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.14) ОСОБА_1 зареєстрована, як фізична особа-підприємець, місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Видами діяльності є виробництво меблів, штучного каменю, а також оптова і роздрібна торгівля меблями, деревиною, будівельними матеріалами, санітарно-технічним обладнанням.

На підтвердження використання нерухомого майна для виготовлення промислової продукції позивачка надала до суду договір охорони №4/05 від 01.01.2015, згідно з додатковою угодою №5 до якого об`єктом охорони вказано приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ; договір про постачання електричної енергії та документи, які підтверджують споживання електроенергії за адресою: АДРЕСА_2 ; інвентаризаційну справу №17820 на будівлі по АДРЕСА_2 .

Однак, вказані вище документи не є доказами, на підставі яких можна встановити обставини щодо використання належного позивачці нерухомого майна для виробництва меблів та штучного каменю на промисловій основі.

Крім того, позивачка подала до суду апеляційної інстанції витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким видами діяльності ОСОБА_1 є:

47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах;

46.47 Оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям;

46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням;

46.90 Неспеціалізована оптова торгівля;

47.53 Роздрібна торгівля килимами, килимовими виробами, покриттям для стін і підлоги в спеціалізованих магазинах;

47.65 Роздрібна торгівля іграми та іграшками в спеціалізованих магазинах;

47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах;

68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;

73.11 Рекламні агентства;

23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва;

31.09 Виробництво інших меблів;

31.02 Виробництво кухонних меблів;

31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі.

Водночас, вказаний витяг сформовано 29.07.2020, в той час як спірні правовідносини стосуються періоду 2017-2018 рр.

15.09.2020 до суду разом з клопотанням відповідача надійшли копії податкових декларацій платника єдиного податку - ОСОБА_1 за 2018-2019 рр.

Згідно з вказаними податковими деклараціями в графі 9 "Види діяльності у звітному періоді" відсутні види діяльності 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва, 31.09 Виробництво інших меблів, 31.02 Виробництво кухонних меблів, 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачкою видів діяльності, які відносяться до промислового виробництва, протягом 2017-2018 рр.

Крім того, зазначення в ЄДР інформації про види діяльності, без надання податкової звітності з вказаних видів діяльності або письмових доказів замовлення продукції, закупівлі матеріалів, відвантаження вказаних матеріалів або виготовленої продукції за адресами розташування спірного нерухомого майна не підтверджує факт виробництва ОСОБА_1 меблів або виробів з бетону протягом 2017-2018 з використанням нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наявних в матеріалах справи письмових доказів та доводів ОСОБА_1 , вказаних в обґрунтування протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка не довела факт використання протягом 2017-2018 рр нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , для виготовлення промислової продукції, тому підстави для застосування до неї положень пп. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України відсутні.

Зважаючи на вищенаведене, податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Житомирській області від 08.06.2018 № 0-0625 та від 20.05.2019 року № 0-0625 прийняті обґрунтовано.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами.

Висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених ч.4 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 жовтня 2020 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Смілянець Е. С. Мацький Є.М.