Справа № 200/3218/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2020 року справа №200/3218/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Компанієць І.Д.,

суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року в справі №200/3218/20-а (головуючий І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення сум заборгованості, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с.69-72), просив:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористану додаткову відпустку за період червень 2015 року- лютий 2018 року;

-стягнути з відповідача суму індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року-лютий 2018 року у розмірі 83585,56 грн., суму компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2015-2018 роки у розмірі 19948,88 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 22095,83 грн., у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 2353,97 грн., середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.02.2018 до 01.06.2020 в сумі 214263,73 грн.; суму моральної шкоди у розмірі 1620,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що у період 03.06.2015 по 09.02.2018 проходив службу в Донецькому прикордонному загоні (в/ч №9937) Східного регіонального управління.

Відповідачем безпідставно не здійснено нарахування сум індексації грошового забезпечення за період служби у відповідному розміру, не виплачені суми компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з грудня 2015 року по лютий 2018 року; грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період 2015-2018 роки.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь позивача суму індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року-лютий 2018 року у розмірі 83585,56 грн, суму компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки у розмірі 9054,74 грн.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій.

В задоволенні решти позовних вимог - в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.02.2018 до 01.06.2020 в сумі 214263,73 грн., моральної шкоди у розмірі 1620,00 грн. відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач та позивача звернулися з апеляційними скаргами.

Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції частково та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

Індексація грошового забезпечення позивачу за червень 2015 року та лютий 2018 року розрахована згідно відпрацьованих днів.

З листопада 2015 року у позивача настає право на поточну індексацію, тому загальна сума індексації з листопада 2015 року по лютий 2018 року складається з поточної та фіксованої суми. Отже, позивач має право на виплату індексації грошового забезпечення згідно довідки розрахунку Донецького прикордонного загону у сумі 14383,22 грн.

Щодо втрати частини доходу, то компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою, тому суд першої інстанції порушив норми матеріального права, зазначаючи відповідачу обов`язок нарахувати та виплатити позивачу суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку.

В частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з грудня 2015 року по лютий 2018 року; грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період 2015-2018 роки, щодо права на отримання позивачем суми індексації грошового забезпечення за вказаний період, щодо стягнення на користь позивача суми компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки у розмірі 9054,74, а також в частині зобов`язання військову частину нарахувати та виплатити суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення судове рішення не оскаржується.

Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції неправильно застосував практику, визначену Верховним Судом в постанові від 04.12.2019 року у справі №822/1538/16, оскільки в цій справі не розглядалося питання застосування ст.117 КЗпП. Отже, з огляду на положення ст.117 КЗпП також підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.02.2018 року по 01.06.2020 року, який розраховується відповідно до Порядку №100.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди судове рішення не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційних скарг сторін, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволення та відмови в задоволенні позову, які сторонами не оскаржуються.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 03.06.2015 по 10.02.2018 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , є учасником бойових дій (а.с.16, 21)

12 лютого 2020 року представник позивача звернувся із адвокатським запитом до відповідача щодо надання довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення за весь період проходження військової служби в Донецькому прикордонному загоні, довідки-розрахунку сум індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки.

Донецький прикордонний загін надав відповідь від 18.02.2020 № 11-1588, де зазначив, що індексація грошового забезпечення позивача за період служби з 03.06.2015 по 10.02.2018 не виплачувалась через відсутність бюджетного фінансування(а.с.17)

Довідкою відповідача № 271 від 18 лютого 2020 підтверджено, що позивачу додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, передбачена п. 12 ст. 12 Розділу ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не надавалась за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки (загальна тривалість 56 днів) (а.с.21)

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов щодо стягнення індексації грошового забезпечення, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, - виходив з того, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Також суд першої інстанції зазначив, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції виходив з того, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, отже підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Оцінка суду.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розрахунку суми індексації грошового забезпечення стосовно застосування базового місяця, а також в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку.

Щодо розрахунку індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року-лютий 2018 року суд зазначає наступне.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.

Абзацом 2 частини четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

На підставі статті 4 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (до 01 січня 2016 року 101 відсоток, з 01.01.2016 103 відсотка).

Відповідно до статті 5 Закону № 1282-ХІІ, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

На підставі статті 9 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Частиною другою статті 6 цього Закону визначено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 103 відсотка)

Згідно пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Як визначено пунктом 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

В контексті наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів свідчить, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Між тим, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

В даному випадку, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем не була нарахована та не виплачувалася індексація грошового забезпечення за період з 03.06.2015 року по 10.02.2018 року, а правомірність своїх дій відповідач обґрунтовував тим, що кошторисні видатки Державної прикордонної служби України на 2016, 2017, 2018 роки не передбачали здійснення видатків на виплату індексації грошових доходів військовослужбовців.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що не може визнаватися правомірною відмова відповідача у виплаті спірних сум індексації з підстав відсутності достатнього фінансування Державної прикордонної служби України загалом та Донецького прикордонного загону зокрема.

Оскільки відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по лютий 2018 року, - він допустив протиправну бездіяльність (тобто не вчинення дій, які відповідач був зобов`язаний вчинити), тому повинен таку індексацію нарахувати та виплатити.

Щодо суми індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року лютий 2018 року у розмірі 83585,56 грн суд зазначає наступне.

На час призову позивача на військову службу (червень 2015 року) діяв абзац 3 п. 10-1 Порядку № 1078, за правилами якого обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.

У наступному пункт 10-2 Порядку № 1078, викладений в новій редакції Постановою КМУ № 1013 від 09.12.2015, якою, у тому числі, внесені зміни: поширено його положення для новоприйнятих працівників з 1 грудня 2015 року.

Отже, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації починаючи з грудня 2015 року здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

Додатком 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 затверджена Схема посадових окладів осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, з якої випливає, що з січня 2008 року не відбувалася зміна посадових окладів осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Відтак, з грудня 2015 року позивач має право на проведення індексації його грошових доходів, виходячи з базового місяця січня 2008 року.

Зазначене спростовує доводи апелянта-відповідача про помилковість застосування при розрахунку індексації базового місяця січня 2008 року, отже судом не приймається розрахунок індексації, наданий відповідачем.

Разом з цим, нарахування індексації належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця.

На підставі частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Оскільки до повноважень суду відноситься перевірка правомірності вчиненої дії чи бездіяльності, а нарахування та виплата індексації грошового утримання з урахуванням базового місяця відноситься до компетенції відповідача, у спірних правовідносинах відповідач не нараховував індексацію з врахуванням базового місяця 2008 року, тому суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача її суму. За таких обставин надані позивачем розрахунки суми індексації грошового забезпечення не приймаються.

Іншими словами, у разі вчинення бездіяльності, суд, за умови встановлення під час розгляду справи протиправності такої, може лише спонукати вчинити певну дію.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.09.2020 року у справі №420/1207/19, де суд підтвердив правильність висновків суду апеляційної інстанції, що здійснення розрахунку суми індексації належить до компетенції відповідача як роботодавця. Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому належним способом захисту прав позивача у даному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період, а не стягнення визначеної суми заборгованості.

З огляду на наведене з метою захисту та відновлення порушених прав позивача похідні позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Щодо нарахування та виплати на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій суд зазначає наступне.

При нарахуванні компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід керуватися Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» (далі - Закон № 2050-III), Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159).

Стаття 1 Закону № 2050-III визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

При цьому підпунктом «б» пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках

її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану

відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які

виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Отже, компенсація за невикористану додаткову відпустку не носить постійного характеру, є одноразовою виплатою, що свідчить про безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 2353,97 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції про зобов`язання військову частину нарахувати та виплатити на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій не заснований на приписах норм матеріального права, є помилковим, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги відповідача.

Щодо доводів позивача-апелянта стосовно стягнення на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.02.2018 року по 01.06.2020 року, - суд зазначає наступне.

Підстави виникнення, проходження і припинення військової служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю військовослужбовців. У разі відсутності відповідних положень у спеціальному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навивши у рішенні відповідні доводи.

Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби.

Судами встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні позивача з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Вищевикладене свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції, який відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

При цьому є безпідставним посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 року у справі №822/1538/16, оскільки правовідносини в межах зазначеної справи не є подібними спірним правовідносинам. Крім того, в цій справі Верховним Судом не розглядалося питання застосування ст.117 КЗпП.

Також суд звертає увагу, що постановою від 04.12.2019 року у справі №822/1538/16 Верховний Суд направив справу на новий розгляд.

Отже постанова Верховного Суду про направлення справи на новий розгляд відповідно до частини шостої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи. Відтак посилання на таку постанову як на таку, що містить висновок щодо застосування норм права, який відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України повинні враховувати суди при розгляді інших справ не має правової підстави.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

Разом з цим, пунктом 7 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої Наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10 квітня 2018 року № 515/ДСК визначено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів в місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, позивач отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України, яке розраховується за календарні дні.

Судами встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 9054,74 грн.

Суд зауважує, що в цьому випадку, наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

На час прийняття судом першої інстанції рішення 13 серпня 2020 року остаточний розрахунок з позивачем не здійснено.

Затримка склала календарний період з 30.11.2018 по 28.02.2020, що становить 915 календарних днів.

Згідно довідки Донецького прикордонного загону від 09.07.2020 року №333 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 156,48 грн (а.с.87).

Вказаний розрахунок розміру середньоденного грошового забезпечення позивача є правильним, оскільки 9701,50 грн (розмір грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передували звільненню): 62 календарний день (кількість календарний днів у грудні 2017 року, січні 2018 року останніх 2 місяців, що передували звільненню позивача) = 156,48 грн.

Отже, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 143179,2 грн (156,48 грн х 915 днів).

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набагато перевищує розмір невиплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, суд вважає, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 2000,00 грн, яка буде співмірною з урахуванням розміру суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених позицій Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам даної справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 2000 грн за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивача компенсації за невикористані дні додаткові відпустки.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача частково дійшов правильних висновків, однак помилково зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, а також стягнув суму індексації грошового забезпечення, що входить до компетенції відповідача, не стягнув на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню в зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, а рішення підлягає частковому скасуванню з прийняттям в скасованій частині нової постанови.

Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не відбувається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року в справі №200/3218/20-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року в справі №200/3218/20-а скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року лютий 2018 року у розмірі 83585,56 грн; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій; відмови в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.02.2018 до 01.06.2020 в сумі 214263,73 грн.

В цій частині прийняти нову постанову.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по лютий 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2000,00 грн (дві тисячі гривень).

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року в справі №200/3218/20-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 03 листопада 2020 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 03 листопада 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Л.В. Ястребова