Справа № 640/10676/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Київ № 640/10676/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправними дій та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 , різниці пенсії за період з 14 вересня 2018 року по 14 січня 2019 року;

- стягнути, за рахунок бюджетних асигнувань, з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 , різницю пенсії за період з 14 вересня 2018 року по 14 січня 2019 року, в сумі 127 103, 44 (сто двадцять сім тисяч сто три грн. 44 коп.) грн.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок невиплати різниці пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що дії пенсійного органу, щодо неповного виконання рішення суду що набрало законної сили, грубо порушують права позивача.

Відповідач зазначає, що пенсійний орган протиправно не здійснив розрахунок з позивачем за період з 14 вересня 2018 року по 14 січня 2019 року, що становить 4 місяці.

Позивач не погоджується з вищевказаними діями пенсійного органу, посилаючись на ту обставину, що пенсійний орган не правильно трактує дату набрання рішенням законної сили, у зв`язку з чим при проведенні перерахунку пенсії було не правильно обраховано пенсію позивача.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та стягнення коштів та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з викладеними в позовній заяві аргументами позивача, відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому зазначає, що пенсійний орган діяв на підставі та в межах передбачених чинним законодавством, у зв`язку з чим будь-яких підстав для визнання дій пенсійного органу немає.

У своєму відзиві відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію відповідні до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 826/5129/18 від 15 серпня 2018 року було задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , пенсії у повному обсязі; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію в повному розмірі, починаючи з 01 червня 2016 року з урахуванням раніше виплачених сум.

Внаслідок перерахунку пенсії позивачу, відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, розмір пенсії було збільшено з 16 402,54 грн до 48 178,40 грн.

23 жовтня 2018 року Окружним адміністративним судом міста Києва було видано виконавчий лист по даній справі, якій було подано до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

15 листопада 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57684688.

В листопаді 2018 року, відповідачем було подано апеляційну скаргу на вищезазначене рішення суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2019 року апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року повернуто особі, яка її подала.

18 січня 2019 року державним виконавцем було накладено штраф на боржника у розмірі 5 100,00 грн за невиконання рішення суду та надано повторно строк для добровільного виконання рішення.

21 лютого 2019 року, у зв`язку із невиконанням рішення суду, на боржника було накладено штраф у подвійному розмірі.

Накладення штрафів оскаржувались відповідачем в судовому порядку.

При цьому, оскаржуючи правомірність накладення штрафу, відповідач посилався на те, що на його думку, рішення суду по справі № 826/5129/18 від 15 серпня 2018 року, набрало законної сили не 14 вересня 2018 року, а 14 січня 2019 року.

В березні 2019 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві, було частково виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року по справі № 826/5129/18. Відповідачем було здійснено перерахунок пенсії позивачу з 01 червня 2016 року та було виплачено різницю пенсії між попереднім розміром та розміром, який позивач повинен був отримувати з 01 червня 2016 року.

У зв`язку з вищевикладеним та вважаючи дії та висновки пенсійного органу протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Поряд з цим, суд зазначає, що частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зокрема, у пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказано, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) від 03 травня 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Отже, право особи на отримання пенсії, а також сум перерахунку пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що на підставах, установлених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначаються також пенсії особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, позбавленим військових або спеціальних звань (у тому числі під час перебування їх у запасі або у відставці), а також звільненим зі служби у зв`язку із засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, або притягненням до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, та членам їх сімей.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії та строки призначення (перерахунку) та виплати пенсії передбачені статтями 44, 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року по справі № 826/5129/18 було задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , пенсії у повному обсязі; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію в повному розмірі, починаючи з 01 червня 2016 року з урахуванням раніше виплачених сум.

Внаслідок перерахунку пенсії позивачу, відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, розмір пенсії було збільшено з 16 402,54 грн до 48 178,40 грн.

Також в свою чергу, судом було встановлено, що на виконання вищевказаного рішення пенсійним органом було зроблено перерахунок пенсії позивача, відповідно до якого сума доплати за період з 01 червня 2016 року по 13 січня 2019 року становить 998 377,02 грн, тобто за кожен місяць суми перерахованої пенсії в сумі 31 775,86 грн (48 178,40 грн - 16 402,54 грн) починаючи з 01 червня 2016 року.

Також судом встановлено, що різницю у розмірі пенсії за період з 14 січня 2019 року по 28 лютого 2019 року у сумі 50 226,36 грн, було виплачено безпосередньо позивачу у березні 2019 року.

Надалі, розмір пенсії позивача починаючи з 01 березня 2019 року становить 48 178,40 грн.

Отже, з вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку, що пенсійним органом в порядку та відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/5129/18 було проведено перерахунок пенсії позивача починаючи з 01 червня 2016, що дає підстави суду для висновку, що пенсійним органом було правильно виконано перерахунок пенсії позивача.

В свою чергу, суд зауважує, що питання щодо того з якого саме числа рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року по справі № 826/5129/18 набрало законної сили, взагалі не впливає на суть та механізм перерахунку пенсії позивача, оскільки судом при прийнятті вказаного рішення було зобов`язано пенсійний орган провести перерахунок починаючи саме з 01 червня 2016 року, а не з дати набрання рішення законної сили, що в свою чергу дає підстави суду прийти до висновку про необґрунтованість аргументів позивача та наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позовної заяви.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова