Справа № 420/1245/20
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 р. м. ОдесаСправа № 420/1245/20

Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 04 травня 2020 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

при секретарі Голобородько Д.В.,

за участі:

представника апелянта Талишханової Ф.М.,

представника позивача Соловйова Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України та Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування висновку від 12 червня 2017 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування пп. 8.1 - 8.3 п. 8 наказу № 229 від 06 вересня 2017 року; визнання протиправним та скасування висновку від 03 лютого 2020 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці СРВ ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування пп. 12.1 та пп. 12.2 п. 12 наказу № 25 від 05 лютого 2020 року; зобов`язання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року задоволено позовні вимоги.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції при задоволені позовних вимог безпідставно не враховано того, що відповідачами у справі не видавались посвідки на постійне проживання в Україні позивачу, так як такі документи видано органами МВС України.

При цьому, апелянт вважає, що позивач не міг вважатися особою, яка має дозвіл на імміграцію в Україну, так як ним у межах встановлених ЗУ «Про імміграцію» строків не подано відповідної заяви та доказів перебування та працевлаштування в Україні.

Внаслідок чого, апелянт вважає, що позивачу протиправно видано посвідки на постійне проживання в Україні.

Крім того, апелянт вважає, що оскаржуваним рішення суду першої інстанції порушено його дискреційні повноваження у межах спірних правовідносин.

В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу, з якого вбачається, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, так як міграційним органом у межах спірних правовідносин порушено вимоги міграційного законодавства при скасування посвідок позивача.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам.

При цьому, ОСОБА_1 04 лютого 2002 року звернулась до начальника ОПР і МР ГУМВС України в Одеській області із заявою про надання посвідки на постійне місце проживання на підставі ЗУ «Про імміграцію».

У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 на підставі угоди між урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та урядом СРСР приїхала в Україну та працювала в м. Житомирі з 1989 року по 1994 рік на текстильному заводі.

При цьому, 28 лютого 2002 року позивачем заповнено заяву-анкету про залишення в Україні на постійне проживання (а.с. 64-67).

Внаслідок чого, 02 вересня 2002 року інспектором ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області складено висновок про залишення позивача в Україні на постійне проживання, який затверджено начальником ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області (а.с. 82).

Крім того, в матеріалах особової справи позивача наявне рішення Київського районного суду м. Одеси № 2-4073 від 07 липня 2003 року щодо встановлення факту прибуття позивача на роботу за угодою між урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та урядом СРСР на територію України у 1988 році (а.с.79-80).

Також, в матеріалах особової справи позивача наявна довідка Одеського державного екологічного університету про те, що ОСОБА_1 в період з 1997 року по 2002 рік проходила навчання (а.с.78).

Тому, 02 вересня 2004 року ВГІРФО УМСВ України в Одеській області громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 безстроково документовано посвідкою на проживання ОД №2422/02.

Крім того, 25 липня 2007 року громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 безстроково документовано посвідкою на проживання ОД № 0981 (а.с.27).

Між тим, 12 червня 2017 року головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено та начальником ГУ ДМС в Одеській області затверджено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 (а.с.12-14, 90-92).

У вказаному висновку зазначено, що відповідно до наданих заявником документів рішення про залишення громадянки СРВ ОСОБА_1 Туен приймалось відповідно до абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Між тим, ОСОБА_1 мала звернутись до 07 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року, після шестимісячного терміну, абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» втратив чинність.

Внаслідок чого, міграційним органом зроблено висновок про те, що на момент звернення з заявою про залишення на постійне проживання, а саме 28 лютого 2002 року, громадянка СРВ ОСОБА_1 не мала жодних підтверджуючих документів щодо прибуття на роботу за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР на територій України, а тому не мала підстав для отримання посвідки на постійне місце проживання заявниця, у зв`язку із чим виданий їй документ вважається не дійним.

Крім того, у висновку вказано, що ОСОБА_1 не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюється норма абз.4 п.4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

При цьому, 06 вересня 2017 року Державною міграційною службою України видано наказ № 29 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», яким скасовано рішення ГПІС УМВС України в Одеській області від 02 лютого 2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки СРВ ОСОБА_1 , а видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 /02 від 02 вересня 2002 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Крім того, 03 лютого 2020 року головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено та ГУ ДМС в Одеській області затверджено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 (а.с.15-17, 107-109).

Вказаний висновок за своїм змістом є ідентичним вищевказаному висновку від 12 червня 2017 року та у ньому вказано, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 25 травня 2007 року, видана на ім`я ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Тому, 05 лютого 2020 року Державною міграційною службою України видано наказ № 25 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» (а.с.21, 116), яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видану 25 травня 2007 року.

Не погоджуючись з вищевказаними обставинами та рішеннями міграційних органів позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як позивач мав правові підстави на отримання спірних посвідок про постійне місце проживання в Україні, з огляду на наступне.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентовано Законом України «Про імміграцію».

Згідно абз. 6 ст. 1 ЗУ «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання - це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання встановлений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим наказом Міністерства юстиції № 251 від 28 березня 2012 року.

Згідно ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивачем оскаржено висновки ГУ ДМС України в Одеській області та видані на їх підставі накази ДМС України про скасування посвідок на постійне проживання в Україні № ОД № 2422/02 від 02 вересня 2002 року та ОД № 0928 від 25 травня 2007 року.

В даному випадку, оскаржуваними рішеннями скасовано та вилучено посвідки позивача на постійне проживання в Україні, так як їх оформлено у порушення абз. 4 п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про імміграцію», оскільки позивач звернувся до міграційного органу після встановленого 6-місячного строку з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію» та не мав доказів перебування та працевлаштування в Україні.

Між тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з аналізу міграційного законодавства вбачається, що посвідка на постійне проживання в Україні видається іноземцям у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності ЗУ «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ.

В даному випадку, Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ опубліковано 07 липня 2001 року у виданні «Урядовий кур`єр» № 119, а тому цей Закон набув чинності з 07 серпня 2001 року.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, зокрема рішенням Київського районного суду м. Одеси № 2-4073 від 07 липня 2003 року, що позивач прибув до України у до 06 березня 1998 року та був працевлаштований відповідно до Урядової Угоди між Соціалістичною Республікою В`єтнам та СРСР від 02 квітня 1981 року «Про направлення та прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємствах і в організаціях СРСР».

При цьому, під час надання позивачу посвідок на постійне місце проживання в Україні у 2002 та 2007 роках суб`єктом владних повноважень проведено перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України за наслідком якої не знайдено підстав для відмови у наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на момент розгляду даної справи Управління Державної міграційної служби України в Одеській області є процесуальним правонаступником ліквідованого Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, який видавав спірні посвідки.

В свою чергу, з моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованої необхідності у скасуванні дозволу на імміграцію та відповідних посвідок.

Також, колегія суддів зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений у ст. 12 Закон України «Про імміграцію».

При цьому, скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, не передбачено.

Крім того, з моменту отримання посвідок по день їхнього скасування, проживаючи на території України, позивачем не порушувалось чинне законодавство України, злочинів не скоєно (що не спростовано відповідачами), а тому в межах спірних правовідносин відсутні, передбачені ЗУ «Про імміграцію», підстави для скасування дозволу та посвідок позивача, внаслідок чого оскаржувані висновки та накази є протиправними та підлягають скасуванню.

В свою чергу, колегія суддів критично відноситься до посилань міграційного органу на наявність у нього дискреційних повноважень, а як наслідок на неможливість зобов`язання його у судовому порядку прийняти певне рішення, так як такі посилання міграційного органу носять лише загальний характер.

При цьому, міграційним органом, не зазначено жодної підстави щодо неможливості зміни посвідки на постійне проживання позивача у зв`язку з досягненням ним встановленого для її зміни віку.

Внаслідок чого, колегія суддів погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права позивача.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року - без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Державну міграційну службу України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Градовський Ю.М. Крусян А.В.