Справа № 400/1279/20
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1279/20

Категорія:106030000 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.,
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту: 28.05.2020 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки, індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 21 вересня 2018 року по 14 лютого 2020 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяця перед звільненням;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 21 вересня 2018 року по 14 лютого 2020 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, в зв`язку з чим у липні 2019 року позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду. Рішенням суду від 30 вересня 2019 року визнано протиправним бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період 01 грудня 2015 року та 28 лютого 2018 року, враховуючи базовий місяць січень 2011 року. Зазначене рішення виконано 10 лютого 2020 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 44 961,27 грн. Однак, в/ч НОМЕР_1 не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відповідно до роз`яснень, наведених у листі Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 14 листопада 2019 року №5192/4.1/4.1-зв-19 та листі Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013 року №774/13/84-13, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, КЗпП України не поширюється. Право на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року у позивача виникло на підставі судового рішення, яке постановлено після судового рішення, тому компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами ст. 117 КЗпП України.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому має застосовуватись норми ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби;

- остаточний розрахунок по виплаті індексації грошового забезпечення був проведений з позивачем 10 лютого 2020 року, а до суду він звернувся 23 березня 2020 року тобто не порушуючи термін звернення до суду. Отже невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступає за наявності сукупності таких обставин: невиплата з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у день звільнення; проведення роботодавцем остаточного розрахунку з працівником;

- під час розгляду адміністративної справи відповідачем не було доведено а судом, в мотивувальній частині рішення по справі не обґрунтовано правомірності вчинених дій щодо відмови у задоволенні позовних вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за весь час затримки, індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 21 вересня 2018 року по 14 лютого 2020 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці.

Відзиву на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 17 жовтня 1996 року по 21 вересня 2018 року проходив військову службу у Збройних Силах України.

В період з 12 травня 2008 року по 21 вересня 2018 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №30-РС від 17 вересня 2018 року позивач був звільнений з військової служби у запас відповідно до пп."к" п.2 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення окремих питань проходження громадянами військової служби".

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №282 від 21 вересня 2018 року позивач виключений із списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення.

При звільненні з військової служби, позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у справі №400/2087/19, залишеним в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, враховуючи базовий місяць січень 2011 року.

10 лютого 2020 року в/ч НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача 44 961,27 грн. На переконання позивача, відповідач у відповідності з ст. 117 КЗпП України повинен був виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.

Судова колегія не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, судова колегія доходить висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.

Тобто, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

Також, судова колегія зазначає, що ст. 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року витребувано від в/ч НОМЕР_1 належним чином засвідчену довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням, та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 надати витребувані судом докази у строк до 16 жовтня 2020 року.

Враховуючи те, що в/ч НОМЕР_1 у встановлений судом строк не подано доказ, витребуваний апеляційним судом, судова колегія, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, виходить з наступного.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, розраховуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При вирішенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача судова колегія враховує те, що позивач був звільнений 21 вересня 2018 року, з заявою про нарахування та виплату індексації заробітної плати, позивач звернувся до відповідача лише 13 червня 2019 року, тобто майже через рік після звільнення, що значно збільшило тривалість порушення його прав, та як результат суму спірного середнього заробітку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки, можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату звільнення позивача (21 вересня 2018 року) розмір облікової ставки НБУ становив 18% річних.

Отже, враховуючи невиплачену суду індексації заробітної плати у розмірі 44 961,27 грн., та період затримки такої виплати (з вересня 2018 року по лютий 2020 року), взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, позивач би сплатив 18% річних від цієї суми, тобто 12 139,56 грн.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 12 139,56 грн.

Зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Аналогічного правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

За таких обставин, судова колегія доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судова колегія, керуючись п.4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 частково.

Судові витрати у справі відсутні.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.4 ч.1 ст. 317, ст.ст. 321, 322, 325; ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2018 року по 14 лютого 2020 року у розмірі 12 139,56 грн. (дванадцять тисяч сто тридцять дев`ять тисяч гривень 56 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2020 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.