Справа № 759/55557/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2020 року м. Київ № 759/55557/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами відкритого судового засідання в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження,

за участю позивача

В С Т А Н О В И В:

До Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) адреса: АДРЕСА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (надалі - відповідач), адреса: 03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9, в якій позивач, з урахуванням уточнень позовних вимоги, просить суд:

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року;

- зобов`язати відповідача - Святошинський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зняти всі обмеження, які були зроблені в рамках виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року.

Підставою позову вказана незгода позивача з діями виконавчого органу щодо відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Компанця Руслана Вікторовича про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження передано на розгляд за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва (01051, місті Київ, вулиця Болбочана Петра, 8, корпус 1).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду адміністративної справи № 759/5557/20 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкову Н.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до суду належним чином оформленої позовної заяви з зазначенням належного відповідача у якій конкретизувати відомості відповідно до вимог статті 160, частини 3 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України разом з копіями такої заяви відповідно до кількості сторін та оригіналу документу про доплату судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом немайнового характеру у розмірі 840,80 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки відповідно до чинного законодавства, факт оскарження в судовому порядку особою постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу зупиняє її примусове виконання до розгляду відповідної скарги. Як наслідок, протиправним є винесення відповідачем постанови про накладення арешту на кошти боржника.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції ОСОБА_1 та відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання по суті.

Станом на момент винесення судом даного рішення на адресу суду не надходило від відповідача відзиву на позовну заяву з невідомих суду причин.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач у судове засідання не прибув, про причини неприбуття суд не повідомляв. При цьому, судом враховано, що відповідач із заявою про продовження строку для надання відзиву до суду не звертався, про неможливість його подання з об`єктивних причин - клопотання не подавав. Враховуючи необхідність розгляду справи протягом розумного строку, а також враховуючи те, що відповідач жодних заяв та клопотань в цій справі не подавав, будучи обізнаним про її розгляд, суд дійшов висновку про можливість винесення судового рішення у справі на підставі наявних доказів.

Позивач у судовому засіданні підтримав аргументи викладені в позовній заяві, посилаючись на протиправність оскаржуваної постанови та просив суд задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження.

Суд звертає увагу на те, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтею 287 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Згідно частини 2 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб - порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Згідно частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наявні у справі матеріали, наявність підтвердження належного повідомлення сторін, а також той факт, що дана категорія справ передбачає скорочені строки розгляду та особливості, при цьому відповідач мав можливість подати всі необхідні докази та пояснення через канцелярію суду або засобами поштового зв`язку, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті, враховуючи скорочений, десятиденний строк, на розгляд цієї категорії справ.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, постановою Управління патрульної поліції в місті Києві ЕАК № 1748803 від 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 255 грн.

В подальшому, на підставі заяви Управлінням патрульної поліції в місті Києві, головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Компанцем Русланом Вікторовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2020 року ВП № 61172822.

Надалі, головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Компанцем Русланом Вікторовичем в рамках ВП № 61172822 постановами про арешт коштів боржника від 22 липня 2020 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у сумі 1 822,00 грн.

13 вересня 2020 року на ім`я начальника Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, позивачем була відправлена заява про закриття виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року, з усіма наявними доказами, про те, що постанова ЕАК № 1748803 від 15 листопада 2019 року інспектора патрульної служби Паламарчука С.І. на даний час оскаржується в суді, по якій було відкрито виконавче провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року, однак на даний час відповіді так і не надійшло.

Вважаючи рішення та дії відповідача по виконавчому провадженню ВП № 61172822 протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Вимоги до виконавчого документа визначені статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», за приписами пунктів 6, 7 частини 1 якої у виконавчому документі зазначаються дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню) та строк пред`явлення рішення до виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання).

За загальним правилом, визначеним у частині 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний:

- здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

- надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

- розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

- заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

- роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 26 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до частин 1, 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Частинами 1-3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Отже, державний виконавець має право накладати арешт на кошти боржника для забезпечення реального виконання рішення в розмірі суми стягнення з урахуванням витрат, передбачених частиною 1 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вже зазначалось вище, виконавче провадження ВП № 61172822 було відкрито щодо примусового виконання постанови Управління патрульної поліції і місті Києві ЕАК № 1748803 від 15 листопада 2019, проте з матеріалів справи вбачається факт оскарження даної постанови на цей час в суді, справа по суті ще не розглянуто та рішення суду, яке набрало законної сили за результатами розгляду справи по суті наразі - відсутнє.

Нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП) передбачено особливості та порядок направлення таких постанов на примусове виконання.

Так, згідно частини 2 статті 299 КУпАП при оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно частини 2 статті 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.

При цьому, частиною 1 статті 307 КУпАП визначено, що штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Згідно статті 300-1 КУпАП визначено порядок виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), де визначено, що у разі несплати штрафу особами, зазначеними у частині першій цієї статті, протягом 30 днів з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів така постанова підлягає примусовому виконанню.

Проте, згідно частини 3 статті 300-1 КУпАП у разі оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сферах безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів перебіг строків, визначених цією статтею, зупиняється до розгляду скарги.

Тобто, зі змісту вищевказаних норм однозначно слідує висновок про те, що постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не можуть бути направлення на примусове виконання до завершення процедури оскарження та до отримання результатів за такою процедурою оскарження.

При цьому, суд звертає увагу, що направлення на примусове виконання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності, яка оскаржена в судовому порядку порушує вимоги норм Кодексу України про адміністративні правопорушення та Закону України «Про виконавче провадження».

З аналізу матеріалів справи судом було встановлено, що 23 листопада 2019 року ОСОБА_1 до Святошинського районного суду міста Києва було подано позовну заява про скасування постанови інспектора патрульної поліції 6-ї роти 2-го батальйону старшого сержанта поліції Паламарчука Сергія Миколайовича ЕАК № 1748803 від 15 листопада 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП.

Ухвалою Святошинського районного суду від 10 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 про скасування постанови ЕАК № 1748803 від 15 листопада 2019 року інспектора патрульної служби Паламарчука С.І., повернуто без розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року про повернення позовної заяви скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду від 18 серпня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції 2-ї роти 6-го батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Паламарчука Сергія Миколайовича про скасування постанови, та відкрити провадження у цивільній справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що на даний час вказана справа не розглянута. Отже спірна постанова про накладення штрафу не має статусу чинного виконавчого документу та не могла в силу вищевказаних приписів КУпАП бути направлена на примусове виконання.

Таким чином, виходячи з аналізу вищевикладеного та з урахуванням приписів норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року є передчасною та необґрунтованою, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для її скасування.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до частин 2, 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Як вже було зазначено вище, в ході проведення виконавчого провадження ВП № 61172822, головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Компанцем Русланом Вікторовичем було прийнято постанови про арешт коштів боржника від 22 липня 2020 року, від 10 вересня 2020 року у сумі 1 822,00 грн та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 200,00 грн.

При цьому, з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням того, що вище суд прийшов до висновку про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати постанови про арешт коштів боржника від 22 липня 2020 року, від 10 вересня 2020 року та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22 липня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822, оскільки виконавче провадження відкрито передчасно та відсутні законні підстави для примусового виконання постанови, які перебуває на процедурі судового оскарження.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зняти всі обмеження, які були зроблені в рамках виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року, суд зазначає наступне.

Так, частиною 5 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Вимогами частини 7 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документу до суду, який його видав, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Враховуючи, що відповідачем в рамках виконавчого провадження № 61172822 наразі не винесено постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів, як це передбачено статтею 9 Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає, що позовні вимоги в даній частині щодо зобов`язання Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зняти всі обмеження, які були зроблені в рамках виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року є необґрунтованими, передчасними та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та інших постанов в цьому виконавчому провадженні є достатнім способом захисту порушеного права позивача.

Виходячи з викладеного, суд дійшов до висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог, та наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог та виходу за межі позовних вимог.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме, про вихід за межі позовних вимог та:

- скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року;

- скасування постанови про арешт коштів боржника від 22 липня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822;

- скасування постанови про арешт коштів боржника від 10 вересня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822;

- скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22 липня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822;

- у задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61172822 від 10 лютого 2020 року.

3. Скасувати постанову про арешт коштів боржника від 22 липня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822.

4. Скасувати постанову про арешт коштів боржника від 10 вересня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822.

5. Скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22 липня 2020 року у виконавчому провадженні ВП № 61172822.

6. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною 1 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова