Справа № 826/4721/15
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м. Київ № 826/4721/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П. при секретарі судового засідання Основі О.В.,

за участі представників:

позивача - Пасечник Марії Володимирівни (ордер серії АХ № 1016737 від 10.06.2020),

відповідача - Борозни Мартина Петровича (самопредставництво суб`єкта владних повноважень),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Приватного виробничого підприємства "Квадро"

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

від 03.03.2015 № ,

В С Т А Н О В И В:

Приватне виробниче підприємство "Квадро" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративний позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.03.2015 № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2015 адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015 зазначену постанову скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016 зазначені вище судові рішення скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

За результатами нового розгляду справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2016, залишеною в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016, позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 17.04.2020 зазначені вище судові рішення скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2020 справу № 826/4721/15 замінено відповідача його правонаступником, а саме: Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві на Головне управління ДПС у м. Києві.

У судовому засіданні 22.03.2020 було допитано свідків: директора ТОВ "Сан-Ріо" на час здійснення спірних господарських правовідносин - ОСОБА_1 та директора ПВП "Квадро" - ОСОБА_2, які в порядку статті 141 Кодексу адміністративного судочинства України були приведені до присяги, зі змістом статей 384, 385 Кримінального кодексу України були ознайомлені.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач дійсно мав фінансово - господарські взаємовідносини з Товариством з обмеженою відповідальністю "Сан - Ріо", які мали реальний характер та за якими було отримано товар та послуги, використаний ним у власній господарській діяльності, а документи бухгалтерського та податкового обліків за цими операціями були оформлені у відповідності до вимог податкового законодавства. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду письмові заперечення на позовну заяву обґрунтовані ти, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки правомірності нарахування позивачем від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за вересень 2014 року, встановлено, що на порушення пунктів 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України позивачем неправомірно включено до складу податкового кредиту декларації з ПДВ за вересень 2014 року суму ПДВ у розмірі 41 715 171 грн., а саме, згідно додатку 5 до податкової декларації постачальником позивача є ТОВ "Сан-Ріо", яким відповідно бази даних ІС «Податковий блок» не подано декларацію з податку на додану вартість за вересень 2014 року та не відображено додаткові зобов`язання по податкових накладних на суму 250 291 027,92 грн., в тому числі ПДВ - 41 715 171,32 грн., які було включено до складу податкового кредиту позивачем. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог.

Під час розгляду справи, суд встановив наступне.

В період з 17.02.2015 по 20.02.2015 Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування ПВП «Квадро» від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за вересень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт №360/1-26-50-15-20-24126303 від 20.02.2015, яким встановлено порушення вимог пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до: завищення податкових зобов`язань на суму 17779858 грн.; завищення податкового кредиту на суму 39954808 грн.; завищення від`ємного значення (p. 19) на суму 22174950 грн.; завищення залишку від`ємного значення (р. 24) на суму 329076 грн.

03.03.2015 Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за вересень 2014 року на 22174950 грн.

Позивач не погоджуючись з податковим повідомленням - рішенням від 03.03.2015 № звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною першою статті 359 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Верховний суд скасовуючи постановою від 17.04.2020 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2016 в даній справі зазначив наступне: "Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов залучення підрядної установи, змісту робіт, що замовляються, доцільність залучення контрагента та можливість ним виконати замовлені послуги.

З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договорів позивача з контрагентом, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 вересня 2014 року між позивачем та ТОВ «САН-РІО» укладено Договір зберігання №15/09-14/2, за умовами якого позивач протягом періоду з 15 вересня 2014 року - 15 жовтня 2014 року передає на зберігання Зберігачу (ТОВ «САН-РІО») майно (соняшник).

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили, що надані позивачем первинні документи в повній мірі підтверджують реальність виконання укладених між позивачем та вказаним вище контрагентом договору.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 227 КАС України (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Верховний Суд приймає до уваги доводи скаржника про те, що судами попередніх інстанцій під час нового розгляду справи не виконано вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2016 року, а саме всупереч вказівок суду касаційної інстанції не перевірено фізичні, технічні та технологічні можливості постачальника позивача щодо можливості виконання обумовлених договором поставок, як-от - наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, платежів, супутніх звичайній господарській діяльності будь-якого господарюючого суб`єкта (комунальні платежі, оренда приміщень, послуги зв`язку, управлінські витрати тощо), або ж залучення контрагентами з цією метою третіх осіб та, відповідно, понесення витрат, пов`язаних із таким залученням. Не встановлено, чи справді товари (послуги/роботи) отримано від вказаного у первинних документах постачальника та не допитано в якості свідків осіб, які персонально приймали участь налагоджені господарських зв`язків між позивачем та його контрагентом.

За таких обставин колегія суддів Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що внаслідок неповного з`ясування обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку, не забезпечили повного і всебічно з`ясування обставин в адміністративній справі, не вжили визначених законом заходів, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу на новий розгляд.

Частиною першою статті 353 КАС України обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, виконати вказівки Вищого адміністративного суду України зазначені в ухвалі від 21.01.2016 і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, прийняти законне і обґрунтоване рішення."

На виконання вимог постанови Верховного Суду від 17.04.2020 у судовому засіданні 22.03.2020 було допитано свідків: директора ТОВ "Сан - Ріо" на час здійснення спірних господарських правовідносин - ОСОБА_1 та директора позивача - ОСОБА_2.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 підтвердив факт існування фінансово - господарських правовідносин з ТОВ "Сан - Ріо" та зазначив про те, що особисто підписував фінансово - господарські документи. Також він вказав про те, що позивач від ТОВ "Сан - Ріо" сертифікатів якості на товар не отримував, оскільки зручніше було перевіряти якість товару на заводі з переробки соняшнику, водночас випадків поставки неякісної продукції не було. На запитання щодо порядку поставки товару ОСОБА_2 зазначив про те, що перевезення товару здійснювалось як власними силами, у деяких випадках, так і за рахунок отримання послуг від автоперевізників та ТОВ "Сан - Ріо".

Під час допиту у якості свідка ОСОБА_1 зазначив про те, що ТОВ "Сан - Ріо" дійсно мало фінансово - господарські правовідносини з позивачем та здійснювало зберігання та поставку позивачу соняшника, вказавши про те, що документи які засвічують відповідні фінансово - господарські правовідносин він підписував особисто. На запитання стосовно того, в кого закуповувався соняшник ОСОБА_1 не зміг надати чіткої відповіді, вказавши про те, що скуповував його у фермерів та осіб, які мають паї. Також він не зміг надати чіткої відповіді щодо того чи здійснювало ТОВ "Сан - Ріо" поставку товару іншим контрагентам крім позивача, вказавши лише про те, що основні поставки здійснювались позивачу. При цьому ОСОБА_1 зазначив про те, що офіційно працевлаштованих осіб на ТОВ "Сан - Ріо" не було та підприємством він керував особисто до продажу корпоративних прав. На запитання щодо наявності чи відсутності факту подачі декларації з податку на додану вартість за вересень 2014 року ОСОБА_1 пояснень надати не зміг.

Щодо порядку здійснення поставки товару ОСОБА_1 зазначив про те, що перевезення товару здійснювалось силами позивача. Також він вказав про те, що сертифікати на товар позивачу не видавались оскільки останній їх не вимагав та здійснював їх оформлення сам.

Позивачем на підтвердження реального здійснення фінансово - господарських правовідносин з ТОВ "Сан-Ріо" надано суду копії договору зберігання від 15.09.2014 №15/09-14/2 зі складеними до нього актами здачі - приймання майна до договору відповідального зберігання № 15/09-14/2 від 15.03.2014, договору поставки від 15.09.2014 № 15/09-14 зі складеними до нього видатковими накладними, а також копії товарно - транспортних накладних.

Пунктом 1.1 розділу 1 договору зберігання від 15.09.2014 №15/09-14/2 встановлено, що поклажодавець в період з 15.09.2014 по 15.10.2014 передає зберігачу, а зберігач приймає на відповідальне зберігання та зобов`язується повернути поклажодавцеві у схоронності майно, перелік та кількість якого зазначені в акті здачі - приймання, який є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до актів здачі - приймання майна до договору відповідального зберігання №15/09-14/2 від 15.03.2014 за період з 19.09.2014 по 30.09.2014 позивачем передано ТОВ "Сан - Ріо" соняшник у кількості, що перевищую 300 000 тон, водночас відповідно до актів здачі - приймання майна до договору відповідального зберігання № 15/09-14/2 від 15.03.2014 в період з 20.09.2014 по 21.09.2014 позивачем з відповідального зберігання від ТОВ "Сан-Ріо" отримано 149,73 тонни соняшнику.

Доказів та обґрунтувань на підтвердження отримання від ТОВ "Сан-Ріо" решти переданого соняшнику крім 149,73 тон, які було отримано в період з 20.09.2014 по 21.09.2014 позивачем суду надано не було.

Також з аналізу наданих позивачем копій товарно - транспортних накладних судом встановлено, що всі вони складені щодо здійснення поставки соняшнику від ТОВ "Сан-Ріо" позивачу, водночас товарно - транспортні накладні, які б підтверджували факт здійснення транспортування товару від позивача до ТОВ "Сан-Ріо" відсутні.

Відповідно до пунктів 1.2, 3.2, 3.3, 4.2 договору поставки від 15.09.2014 № 15/09-14 документами, які мають засвідчувати факт здійснення поставки ТОВ "Сан-Ріо" товару позивачу є накладні та рахунки - фактури.

Позивачем на підтвердження отримання товару від ТОВ "Сан-Ріо" рахунків - фактур суду надано не було, як і не було зазначено про причини неможливості їх надання.

В наданих суду на підтвердження отримання ТОВ "Сан-Ріо" товару видаткових накладних в графі " Отримав(ла)" міститься підпис та зазначено "За довіреністю № 196 від 19.09.2014", водночас не зазначено даних особи, яка вказаний підпис вчинила та не надано суду копії відповідної довіреності.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік" встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином з наданих позивачем суду на підтвердження отримання ТОВ "Сан-Ріо" товару видаткових накладних є неможливим встановити особу, яка прийняла товар та вони складені з порушенням вимог Закону України "Про бухгалтерський облік".

Документи надані позивачем на підтвердження вироблення продукції, а саме олії соняшникової, отриманої з переробки від ТОВ «Агроальянс Груп» згідно договору переробки сировини № 14/05/09-1 від 21.08.2014 та на підтвердження її подальшої реалізації ПАТ «Харківський жировий комбінат» згідно до договору поставки товару № 11098 П-Сп від 20.06.2013 не приймаються судом до уваги з огляду на те, що з них є неможливим встановити факт того, що відповідна продукція - "олія соняшникова" була вироблена саме з товару отриманого позивачем від ТОВ "Сан-Ріо".

Судом досліджено надані позивачем на підтвердження наявності у ТОВ "Сан-Ріо" фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення фінансово - господарських правовідносин з позивачем копії договору охорони об`єкту від 03.07.2014 № 03/07/2014 зі складеними до нього актами, договору № 15/07-У про надання послуг від 15.07.2014 зі складеними до нього актами, договору оренди № 1 від 01.07.2014 зі складеними до нього рахунками та квитанціями, договору перевезення вантажу від 03.02.2014 та фінансовий звіт.

Водночас, враховуючи те, що ОСОБА_1 підтвердив факт, що інших працівників на підприємстві крім нього не було, суд дійшов висновку, що вказані документи не можуть бути беззаперечним доказом наявності у ТОВ "Сан-Ріо" фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення фінансово - господарських правовідносин з позивачем у вказаному обсязі.

З огляду на зазначене, враховуючи позицію викладену Верховним Судом в постанові від 17.04.2020, факт того, що під час допиту у якості свідка директор ТОВ "Сан-Ріо" на час існування фінансово - господарських правовідносин з позивачем не зміг надати чіткої відповіді щодо того, звідки ним було отримано товар поставлений позивачу та підтвердив те, що він був єдиним працівником на товаристві, а також те, що позивачем на підтвердження отримання товару за договором поставки від 15.09.2014 № 15/09-14 не надано суду документів, які мали бути складені у випадку здійснення поставки товару, а надано складені з порушення вимог Закону України "Про бухгалтерський облік", у той час як з наданих на підтвердження отримання послуг за договором відповідального зберігання № 15/09-14/2 від 15.03.2014 документів вбачається факт отримання позивачем з відповідального зберігання лише частини переданого на зберігання товару та відсутні документи, щодо здійснення транспортування відповідного товару для передачі його на зберігання, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження реальності та товарності фінансово - господарських відносин з ТОВ "Сан-Ріо", а отже не доведено факт здійснення поставки товару та надання послуг останнім.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статтями 241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Приватного виробничого підприємства "Квадро" (61068, Харківська обл., місто Харків, Слобідський район, вул. Фесенківська, будинок 12/14) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.03.2015 № - відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов

Повний текст рішення виготовлений 27.10.2020