Справа № 300/928/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/928/20 пров. № А/857/12447/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року (рішення ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ, судом під головуванням судді Біньковської Н.В., повний текст рішення складено 01 червня 2020 року) у справі № 300/928/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЕКСКРЕДИТ" про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, якою просив визнати постанову приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №61724910 протиправною та скасувати її.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2020 року з виконання виконавчого напису нотаріуса №5125 від 30.03.2020 у виконавчому провадженні №61724910.

Стягнуто за рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (вул. Окіпної Раїси,4-А, офіс 71-А, м. Київ, 02002, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що з врахуванням вимог Законів України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, Закону України Про виконавче провадження, зазначає, що у виконавчому написі нотаріуса №5125 від 30.03.2020 та заяві про примусове виконання вказано, що місцем проживання боржника є АДРЕСА_2 . Стверджує, що фактичне місце проживання може відрізнятись від зареєстрованого у встановленому законом порядку, проте ні стягувач, ні виконавець не можуть зобов`язати боржника зареєструвати чи перереєструвати адресу свого місця проживання у разі розбіжностей місця фактичної та зареєстрованої адреси. Враховуючи правову позицію Верховного Суду від 25.01.2019 в справі 511/1342/17, звертає увагу на те, що положення ч.2 ст. 24 Закону України Про виконавче провадження у взаємозв`язку з ч. 3 ст. 26 цього ж Закону, щодо відомостей про місце проживання, місце перебування чи місцезнаходження особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання, оскільки в Законі України Про виконавче провадження застосовуються всі три окремі поняття. Також зазначає, що перевіркою виконавчого документу на відповідність вимогам чинного законодавства України, не було виявлено підстав для повернення його стягувачу та відмови у відкритті виконавчого провадження, а чинним законодавством не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження. Стверджує, що приватним виконавцем жодним чином не порушено норми Закону України Про виконавче провадження.

Крім того, зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо присудження витрат, пов`язаних із розглядом справи, оскільки гонорар за справу можна стягувати тільки тоді, коли отримувач є адвокат, а не фізична особа-підприємець і в договорі зазначено конкретний номер судової справи. На підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що ОСОБА_2 з 28.10.2010 року зареєстрований, як фізична особа підприємець та здійснює такі види діяльності: Код КВЕД 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (основний); Код КВЕД 70.21 Діяльність у сфері зв`язків із громадськістю; Код КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування. Однак, доказів того, що ОСОБА_2 є адвокатом та має право на здійснення адвокатської діяльності позивачем не надано. В Єдиному реєстрі адвокатів України відомості про ОСОБА_2 , як адвоката також відсутні. Таким чином, враховуючи те, що КАС України визначено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи і до такого переліку не входить витрати на правничу допомогу спеціаліста (фахівця) у галузі права, у звязку з чим такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Позивач, третя особа відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.03.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області вчинено виконавчий напис №5125 про звернення стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за Кредитним договором №1639320 від 15.11.2018, укладеним з ТОВ "Алекскредит", заборгованості в загальній сумі 5834,30 грн. Адресою реєстрації ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_3 , місцем проживання - АДРЕСА_4 (а.с. 58).

03.04.2020 стягувачем (представником ТОВ "Алекскредит") подано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. заяву з відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса за №5125 від 30.03.2020 (а.с. 51).

У заяві стягувач зазначив про відкриття виконавчого провадження за місцем проживання (перебування) боржника. До заяви додано оригінал виконавчого напису нотаріуса №5125 від 30.03.2020, платіжне доручення про сплату авансового внеску, копію довіреності представника стягувача.

06.04.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61724910 з примусового виконання виконавчого напису №5125 від 30.03.2020, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу (а.с. 63).

У цій постанові зазначено: боржник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Вказану постанову 06.04.2020 направлено боржнику за адресою АДРЕСА_2 та розпочато примусове стягнення (а.с. 62). На цю адресу позивачу направлено також інші винесені приватним виконавцем постанови в ході здійснення примусового стягнення (а.с. 65-80).

Вважаючи зазначену постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не дотримано вимог статті 24 Закону України Про виконавче провадження та без достатніх на те правових підстав відкрито виконавче провадження не за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи або знаходження його майна, а в іншому виконавчому окрузі. Відтак, відповідач протиправно та всупереч вимогам чинного законодавства прийняла до виконання виконавчий документ з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців за наявності в неї достовірної інформації про зареєстроване місце проживання та перебування ОСОБА_1 в іншому виконавчому окрузі та, як наслідок, протиправно прийнято оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2020. Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2020 у виконавчому провадженні №61724910.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом Про виконавче провадження№1404-VIII. (далі по тексту іменовано Закон №1404-VIII).

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчі написи нотаріусів віднесено до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIIІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом № 1403-VIII.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII та пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII установлюють принцип диспозитивності виконавчого провадження. Цей принцип полягає у наданні стягувачу права вибору пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців. Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина перша статті 27 Закону № 1403-VIII також передбачає право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом № 1404-VIII.

Відповідно до статті 22 Закону № 1403-VIII про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються зокрема виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність. У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частиною першою статті 25 Закону №1403-VIII передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

З Єдиного реєстру приватних виконавців України вбачається, що виконавчим округом приватного виконавця Дорошкевич В.Л. є м. Київ.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №1403-VIII, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону №1404-VIIІ знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5), місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону №1404-VIIІ.

Частиною другою статті 24 Закону №1404-VIIІ передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Згідно з пунктом 13 розділу ІІІ Інструкції №512/5, приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі.

Виконавчий документ повертається стягувачу приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIIІ).

Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (абз. 9 ст. 3 названого Закону).

Відтак, обставини щодо місця проживання боржника підтверджуються документами переліченими у абз. 9 ст. 3 Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Натомість матеріали виконавчого провадження не містять перелічених у абз. 9 ст. 3 Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні документів, які б підтверджували обставин стосовно фактичного проживання боржника ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

За наведених обставин, відкриття виконавчого провадження без перевірки приватним виконавцем інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі суперечить пунктом 13 розділу ІІІ Інструкції №512/5.

Окрім того, судом встановлено та підтверджується, що в Договорі про надання кредиту №1639320 від 15.11.2018 зазначена адреса реєстрації ОСОБА_1 - АДРЕСА_5 . Жодних інших адрес, в тому числі адреса: АДРЕСА_4 , не зазначено.

Відповідно до даних довідки №169 про реєстрацію місця проживання осіб, яка видана позивачу, ОСОБА_1 з 11 січня 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 10).

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що виконавцем протиправно, всупереч вимог чинного законодавства України прийнято до виконання виконавчий документ з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення. Окрім доказування правових підстав для рішення, суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно.

З врахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення прийняті в порушення принципу обґрунтованості. Отже, визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є належним способом захисту прав позивача та відповідає статті 245 КАС України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог якості закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог якості закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі Михайлюк та Петров проти України (№ 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз згідно із законом насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2020 року з виконання виконавчого напису нотаріуса №5125 від 30.03.2020 у виконавчому провадженні №61724910 є законним та обґрунтованим, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Щодо рішення суду в частині стягнення за рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 3000,00 грн, то колегія суддів вважає його в цій частині не обґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Частинами першою, сьомою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження факту понесених сум судових витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання юридичних послуг №16/04/02 від 16.04.2020, за яким правничу допомогу позивачу надано спеціалістом в галузі права фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; акт приймання-передачі надання послуг №1 від 27.04.2020 на суму 5000,00 грн.; копію прибуткового касового ордера №33 від 27.04.2020, відповідно до якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 5000,00 грн. на підставі договору про надання юридичних послуг №16/04/02; копію квитанції до прибуткового касового ордера №33 від 27.04.2020 на суму 5000,00 грн.; копію диплома спеціаліста серії НОМЕР_3 від 30.06.2003 про отримання ОСОБА_2 повної вищої освіти за спеціальністю Правознавство та здобуття кваліфікації юриста.

Водночас, відповідно до частини першої статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» 05.07.2012, № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, з огляду на приведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, судом першої інстанції не надано оцінку тому, що надання правничої допомоги позивачу спеціалістом в галузі права фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , не є правничою допомогою в розумінні статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та ст. 134 КАС України, оскільки така може надаватися виключно адвокатом, який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

На підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що ОСОБА_2 з 28.10.2010 року зареєстрований, як фізична особа підприємець та здійснює такі види діяльності: Код КВЕД 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (основний); Код КВЕД 70.21 Діяльність у сфері зв`язків із громадськістю; Код КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування.

Однак, доказів того, що ОСОБА_2 є адвокатом та має право на здійснення адвокатської діяльності позивачем не надано. В Єдиному реєстрі адвокатів України відомості про ОСОБА_2 , як адвоката також відсутні.

Таким чином, враховуючи те, що КАС України визначено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи і до такого переліку не входить витрати на правничу допомогу спеціаліста (фахівця) у галузі права, у звязку з чим такі витрати не підлягають відшкодуванню.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення в частині стягнення за рахунок приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (вул.Окіпної Раїси, 4-А, офіс 71-А, м.Київ, 02002, ідентифікаційний номер ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень), та ухвалення в цій частині постанови, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити, з наведених вище підстав. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 272, ст. 287, ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 300/928/20 скасувати в частині стягнення за рахунок приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (вул.Окіпної Раїси, 4-А, офіс 71-А, м.Київ, 02002, ідентифікаційний номер ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень), ухвалити в цій частині нову постанову, якою в задоволенні вказаної вимоги - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 29 жовтня 2020 року.