Справа № 500/78/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/78/20 пров. № А/857/8021/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

представник позивача: не з`явився

представник відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 500/78/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 03.06.2020,-

В С Т А Н О В И В:

03.01.2020 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач) та просила визнати неправомірним припинення виплати пенсії Тернопільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.08.2016 по 09.03.2017. Зобов`язати відповідача видати довідку про розмір нарахованої та не виплаченої пенсії ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.08.2016 по 09.03.2017. Зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 розмір нарахованої та не виплаченої пенсії ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.08.2016 по 09.03.2017.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після смерті її матері - ОСОБА_2 , позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М.. Приватним нотаріусом Федірко Г.М. було направлено на адресу відповідача запит з вимогою надати інформацію про суму нарахованої та не виплаченої пенсії ОСОБА_2 .. Проте, відповідачем листом № 18070/04 від 09.11.2017 повідомлено, що пенсіонерка ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсію не отримувала з 01 серпня 2016 року, у зв`язку із тим, що їй було припинено виплату пенсії до з`ясування фактичного місця проживання.

Позивач вказує, що померла мати не отримувала пенсію через похилий вік та у зв`язку із хворобою ОСОБА_2 не мала змоги особисто з`являтись до органів пенсійного фонду України.

Зазначає, що у зв`язку із незаконним припиненням відповідачем виплат та нарахування ОСОБА_2 пенсії, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на не нараховану та невиплачену пенсію своєї матері, у зв`язку із чим змушена звернутись з позовом до суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі,3, м. Тернопіль,46001, ЄДРПОУ / ІПН: 14035769) нарахувати ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію з 01.08.2016 по 09.03.2017 року та виплатити її ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ / ІПН: НОМЕР_1 ).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ / ІПН: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001, ЄДРПОУ / ІПН: 14035769) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок, відповідно до квитанції № 0.0..1 від 20.01.2020.

Не погодившись з прийнятим рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 перебувала на обліку, як пенсіонер з 19.11.1979 року, отримувала пенсію по інвалідності Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» протягом шести місяців ОСОБА_3 не отримувала пенсію у відділенні поштового зв`язку, відтак виплату пенсії їй було припинено відповідно до статті 49 Закону №105 8-ІV до з`ясування фактичного місця проживання, про що було повідомлено листом. Проте пенсіонер не зверталась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії.

Також звертає увагу суду першої інстанції на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не стосуються оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання особою пенсійних виплат. Позивач мотивувала позовну заяву порушенням права власності на успадковані кошти. Предметом позовних вимог є зобов`язання відповідача виплатити позивачу нараховані, але не отримані спадкодавцем за життя суми пенсії, що ввійшли до складу спадщини, відтак вважає, що вказані вимоги є майновими, оскільки, оскаржується не процедура проходження заяви позивача щодо виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_3 та прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, а захищається реалізація права власності на успадковані кошти. Тому вважає, що спір слід було розглядати за правилами цивільного судочинства.

Представник апелянта подав клопотання у якому зазначає, що в судове засідання не може з`явитись до суду, просив відкласти судове засідання оскільки рішенням Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій м.Тернопіль віднесено до «помаранчевого» рівня епідемічної небезпеки поширення (COVІD-19) та встановлення обмеження згідно переліку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби (COVІD-19).

Суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні цього клопотання, оскільки участь апелянта в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, та у відповідності до ч. 2 ст.313 КАС України, його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Крім цього, відкладення призведе до затягування розгляду справи, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційної скарги.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи мати позивачки - ОСОБА_3 перебувала на обліку, як пенсіонер з 19.11.1979 року, отримувала пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З 01.08.2016 року ОСОБА_3 було припинено виплату пенсії до з`ясування фактичного місця проживання у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 не отримувала пенсію у відділенні поштового зв`язку.

Також із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданого 20 березня 2017 року.

ОСОБА_1 після смерті матері - ОСОБА_3 , звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М.

25.01.2018 приватним нотаріусом Федірко Г.М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно.

Також, 25.01.2018 приватним нотаріусом Тернопільського територіального міського нотаріального округу Федірко Г.М. прийнято постанову № 27/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із тим, що встановити склад спадкового майна виявилось не можливим. Постанову позивач отримала 25 січня 2018 року.

З даної постанови встановлюється, що приватним нотаріусом розглянуто документи для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (законом) після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкове майно складається з суми пенсії, на виплату яких спадкодавець мав право, проте не отримав.

Також встановлено, що Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області листом № 18070/04 від 09.11.2017 повідомило приватного нотаріуса про те, що пенсіонерка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсію не отримувала з 01 серпня 2016 року та і їй було припинено виплату пенсії до з`ясування фактичного місця проживання.

На запит нотаріуса, Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області відмовило в наданні інформації про наявність нарахованих, але не отриманих сум пенсій ОСОБА_3 .

У зв`язку із незаконним припиненням пенсійним органом виплат та нарахування пенсії матері ОСОБА_3 , позивач звернулась із позовом до суду, вказуючи на те, що не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на ненараховану та невиплачену пенсію своєї матері.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зокрема зазначив, що пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі смерті пенсіонера

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Матір ОСОБА_1 недоотримала пенсійні виплати не з власної вини, а внаслідок того, що через похилий вік та у зв`язку із хворобою не мала змоги особисто з`являтись до ПФУ для перевірки постійного місця проживання.

Відтак, враховуючи висновки Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, висновки ЄСПЛ у рішеннях «Суханов та Ільченко проти України», «Щокін проти України» та те, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок, суд першої інстанції прийшов до висновку, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати ОСОБА_3 пенсію з 01.08.2016 по 09.03.2017 року та виплатити її дочці ОСОБА_1 , як спадкоємиці.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним припинення виплати пенсії Тернопільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.08.2016 по 09.03.2017 року суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки порядок подання документів для поновлення виплати пенсії в межах України визначається Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-VI, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1.

Окрім того, розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з наступних підстав.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час вирішення цієї справи судом першої інстанції) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС справою адміністративної юрисдикції визначав публічно-правовий спір як спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами частини першої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб`єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому, владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб`єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.

Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно - правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.

Тобто, специфіку публічно - правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.

Що стосується кола суб`єктів публічно - правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.

Специфіка публічно - правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно - правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Суттєвою ознакою публічно - правового спору є участь у справі суб`єкту владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Зі змісту адміністративного позову слідує, що позивач є спадкоємцем всіх прав та обов`язків померлої матері, має право на отримання недоотриманої спадкодавцю за життя суми пенсії, проте не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на не нараховану та невиплачену пенсію, оскільки на думку позивачки відповідач неправомірно припинив виплати та нарахування пенсії її матері - ОСОБА_3 ..

При цьому, позивач просить визнати неправомірним припинення виплати пенсії її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.08.2016 по 09.03.2017. Зобов`язати відповідача видати довідку про розмір нарахованої та невиплаченої пенсії ОСОБА_2 , та зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 розмір нарахованої та невиплаченої пенсії ОСОБА_2 .

Системний аналіз контексту фактичних обставин спору дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що оскільки грошові кошти недоотриманих пенсійних виплат увійшли до спадкового майна, їх отримання регулюється спадковим законодавством.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що не є публічно-правовим спір за участю суб`єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб`єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення її цивільних прав. В даному випадку існує спір про право, хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. У спірних правовідносинах у цьому випадку реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Згідно з ст. 23 Цивільного процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у даному випадку існує спір про право (отримання суми недоотриманої пенсії після її переходу до складу спадкового майна), хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, відтак, спірні правовідносини регулюються виключно нормами цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і, відповідно до частини першої статті 319 КАС України, є підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, 308, 310, 319, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 500/78/20 скасувати та провадження у цій справі закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 29.10.2020 року