Справа № 200/5050/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
"28" жовтня 2020 р. справа №200/5050/20-а
Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Гайдара А.В., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 р. у справі № 200/5050/20-а (головуючий І інстанції суддя Михайлик А.С., м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В провадженні Першого апеляційного адміністративного суду знаходилася справа за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 18.03.2019 року, яким їй відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини, доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання відповідача призначити та здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її заявою від 14.11.2018 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області від 18.03.2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області призначити ОСОБА_1 допомогу при народженні ІНФОРМАЦІЯ_2 дочки - ОСОБА_2 за заявою від 14.11.2016 року та здійснити її виплату.

Рішення суду у межах суми виплати допомоги за один місяць підлягає негайному виконанню.

Вирішено питання відшкодування судових витрат (а.с. 87-90).

Не погодившись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» на батьків покладено ряд обов`язків, зокрема одним з них є звернення до відповідного органу соціального захисту населення за місцем реєстрації або мешкання для призначення або поновлення виплати допомоги при народженні дитини. Пасивна поведінка позивача щодо реалізації своїх законних прав за наявності на те підстав та обставин не може ставитись у вину органу державної влади.

Крім того зазначено, що позивачу було відмовлено в призначенні допомоги, у зв`язку з тим, що заява надійшла пізніше ніж через 12 місяців після народження дитини. Апелянт зазначає, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року у справі № 200/14115/18-а в частині повторного розглянути заяву про призначення та здійснення виплати при народженні дитини було виконано відповідачем у повному обсязі. Суд не врахував, що покриття витрат здійснюється за рахунок Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів, а відповідач у випадку призначення допомоги було б порушено вимоги законодавства та завдано збитки Бюджету України.

Під час здійснення апеляційного перегляду встановлено, що 14.11.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини. Згідно повідомлення від 14.11.2018 року вих. № 07/3-03864 про відмову в наданні державної допомоги сім`ям з дітьми відповідач відмовив у призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки позивач звернулася до управління пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року, яке набрало законної сили, у справі № 200/14115/18-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, визнано незаконним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про відмову в призначені допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 , визнано протиправною відмову у нарахуванні та виплаті допомоги при народженні дитини та зобов`язано управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.11.2018 про призначення допомоги при народженні дитини з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні (а.с. 17-19).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 Кодексу адміністративного суду України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Рішенням відповідача від 18.03.2019 року за наслідком повторного перегляду заяви від 14.11.2018 року позивачу відмовлено у призначенні допомоги (а.с. 27).

У листі від 13.05.2019 року № 08вх.З-416-5.1-6.2 відповідач повідомив, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року у справі № 200/14115/18-а в частині зобов`язання управління повторно розглянути заяву позивача від 14.11.2018 року про призначення допомоги ним виконано. З урахуванням наявності дискреційних повноважень, що полягають у праві органу обирати варіант поведінки, відповідачем при повторному розгляді заяви встановлено відсутність підстав для призначення запитуваної допомоги через звернення позивача за її призначення після спливу 12 місяців від моменту народження дитини (а.с. 21).

Колегія суддів зазначає, що у юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Також, суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).

Суд наголошує, що посадові особи Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області знехтували обов`язком виконання рішення суду від 05.03.2019 року у справі № 200/14115/18-а, що набрало законної сили, в частині не призначення ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини з урахуванням правової позиції суду, насамперед порушують інтереси дитини, та діють не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України.

В зв`язку з викладеним, відповідно до ст. 249, 324 КАС України колегія суддів постановляє окрему ухвалу про допущені відповідачем порушення закону для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Керуючись ст.249, 324, 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В :

Довести до відома голови Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області обставини, викладені в цій ухвалі, з метою вжиття передбачених законом заходів реагування і впливу.

Про результати розгляду окремої ухвали та вжиті заходи письмово проінформувати Перший апеляційний адміністративний суд у місячний термін з дня отримання означеної ухвали.

Окрема ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко