Справа № 160/5182/20
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2020 року Справа № 160/5182/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Жарій О.І.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Соборний відділ ДВС у м. Дніпрі, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі- ОСОБА_2 , третя особа), в якій просить: визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 24.09.2018 року у виконавчому провадженні ВП № 34736579 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості за аліментами, що становить 34 630,46 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року у справі №160/5182/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу повернуто позивачеві.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 року у справі 160/5182/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року по адміністративній справі №160/5182/20 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Розпорядженням керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року №329 д призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи №160/5182/20, у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності судді Юркова Е.О.
За наслідком повторного автоматизованого розподілу справи адміністративна справа №160/5182/20 передана для розгляду судді Бондар М.В.
Ухвалою суду від 14.10.2020 року поновлено позивачу строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання на 21.10.2020 року в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України; відповідача зобов`язано до 20.10.2020 року надати до суду копії матеріалів виконавчого провадження №34736579.
В підготовчому засіданні 21.10.2020 року оголошено перерву до 23.10.2020 року.
Відповідач до суду відзив на позов та витребувані документи не надав.
23.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 30.10.2020 року.
В судове засідання 30.10.2020 року з`явився позивач, який підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача та третя особа не з`явились; про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином. Неявка представника відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.
Беручи до уваги відсутність поважних причин неподання до суду у встановлений строк відзиву на позов, суд на підставі частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства кваліфікує такі дії відповідача як визнання позову.
Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи встановлено, що рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 16.05.2012 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання двох дітей, у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з 20.04.2012 року до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
На виконання рішення Широківського районного суду було видано виконавчий лист № 0445/533 від 16.05.2012 року.
12.09.2017 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Перелигіною А.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернено стягнення на доходи боржника, що отримує дохід у Військова частина НОМЕР_1 здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства у розмірі 50% до виплати загальної суми, яка утворилася з дня несення служби в Військовій частині НОМЕР_1 .
Вирішуючи справу по суті, суд керується наступним.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (далі - Закон № 1404-VІІІ) окреслено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За нормами частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону № 1404-VІІІ, зокрема частиною першою цієї статті передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ).
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина четверта статті 18 Закону № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 71 Закону № 1404-VІІІ порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. (частина 4 статті 71 Закону № 1404-VІІІ).
Частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ, доповненою згідно із Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належну утримання» (далі Закон № 2475-VIII), передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Вказані зміни до частини 14 статті 71 Закону №1404-VІІІ набрали чинності 28.08.2018 року.
Тобто, законодавцем введена у частині 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ штрафна фінансова санкція за невиконання боржником своїх обов`язків протягом певного проміжку часу: від одного до трьох років, а отже таке формулювання змін у наведену норму Закону передбачає триваюче правопорушення.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Суд звертає увагу на те, що законодавець прямо пов`язує склад правопорушення з невиконанням боржником своїх обов`язків протягом тих періодів, які зазначені в частині 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ, а тому з врахуванням вимог статті 58 Конституції України, необхідною умовою притягнення до відповідальності за частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ є те, що перебіг вказаних строків, повинен відбуватися вже після набрання чинності змін до частини 14 статті 71 Закону № 1404-VІІІ, тобто після 28.08.2018 року.
На підтвердження такої позиції у Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).
Надання зворотної сили законам, які передбачають розширення змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина чи звільнення їх від певних обов`язків, не може підірвати впевненість людей у стабільності свого правового становища.
Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Оскільки Закон № 2475-VIII у розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» не містить чіткого положення про застосування нового виду відповідальності (сплата штрафу за частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VIII) щодо триваючих правовідносин, зокрема, наявності боргу зі сплати аліментів до 28.08.2018 року, суд приходить до висновку, що новий вид відповідальності підлягає застосуванню до правовідносин, які продовжують існувати після набрання чинності Законом № 2475-VIII.
Враховуючи те, що з моменту набрання чинності Закону № 2475-VIII і до моменту застосування державним виконавцем штрафу не пройшло жодного строку передбаченого абзацами 1-3 частини 14 статті 71 Закону № 1404-VIII штраф на підставі вказаної статті станом на 24.09.2018 року відповідачем не міг бути застосований.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки державний виконавець діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».
Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статями 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Перелигіної А.В. від 24.09.2018 року у виконавчому провадженні ВП № 34736579 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості за аліментами, що становить 34 630,46 грн.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар