Справа № 300/2667/20
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
"30" жовтня 2020 р. справа № 300/2667/20
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) 06.10.2020 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту також відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень.
При зверненні до суду із таким позовом ОСОБА_1 вказав про звільнення від сплати судового збору відповідно до пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" як особа з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.
При цьому, ОСОБА_1 було долучена копія посвідчення серії НОМЕР_2 від 03.04.2019, згідно з яким він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, термін дійсності якого у такому посвідчені визначено до 01.05.2020.
Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 стверджує, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017, залишеною без змін постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 09.01.2020 у справі №809/1489/16, позивачу відмовлено в задоволенні вимог, заявлених до Військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки така допомога повинна виплачуватись Військовою частиною НОМЕР_1 , тобто за попереднім місцем проходження військової служби в серпні 2000 року.
Ухвалою суду від 12.10.2020 позовну заяву ОСОБА_1 на частинами 6 статті 161, частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України, Кодекс, процесуальний закон) залишено без руху, у зв`язку з не поданням належного документа, який засвідчує статус особи, яка володіє пільгами із звільнення від сплати судового збору, а також у зв`язку із неподанням заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Усунення недоліків позовної заяви визначено шляхом подання:
- квитанції про сплату судового збору в розмірі 840,80 гривень або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
- заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав для поновлення такого строку та докази причин його пропуску.
На усунення таких недоліків встановлено десятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали суду.
Ухвала суду про залишення позовної заяви без руху 12.10.2020 в день її постановлення безпосередньо отримана позивачем, свідченням чого є особистий підпис ОСОБА_1 в бланку рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

26.10.2020 позивача безпосередньо в канцелярію суду подав заяву про поновлення строку на звернення до суду, в якій вказав, що мотиви поважності причин пропуску на звернення до суду виклав в уточнюючій позовній заяві від 22.10.2020 в справі №300/2667/20.

Поштовим зв`язком 27.10.2020 в суд надійшла позовна заява "(уточнююча) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії щодо виплати грошової допомоги при звільненні" із датою підписання 20.10.2020.

Вирішуючи питання повноти виконання ОСОБА_1 вимог ухвали суду від 12.10.2020 і усунення виявлених судом недоліків позовної заяви, суддя виходить із наступних підстав і мотивів.

Як свідчить зміст заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду від 26.10.2020 (зареєстрована в суді в той же день) вона не містить будь-яких доводів про поважність і притичини недотримання строків звернення до суду, а містить посилання на уточнюючу позовну заяву ОСОБА_1 від 22.10.2020 в справі №300/2667/20.

По перше, станом на 30.10.2020 від позивача (через 18 днів з дня отримання ухвали суду від 12.10.2020) до суду не надходила уточнююча позовна заява від 22.10.2020, так як позовна заява із відміткою "уточнююча", що зареєстрована в суді 27.10.2020, датована і підписана позивачем 20.10.2020.

По друге, в ухвалі від 12.10.2020 про залишення позовної заяви без руху суд не ставив питання про необхідність подання нової позовної заяви в редакції її уточнення, а запропонував ОСОБА_1 , як зазначено вже вище, усунути недоліки поданої 06.10.2020 позовної заяви шляхом:

- подання квитанції про сплату судового збору в розмірі 840,80 гривень або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

- подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав для поновлення такого строку та докази причин його пропуску.

Суддя вказує на те, що положеннями КАС України не передбачено процесуальну можливість і повноваження суду після залишення позовної заяви без руху, у разі її невідповідності певним вимогам процесуального закону, вирішувати по-новому питання на відповідність вимог Кодексу нової позовної заяви від того ж позивача, однак із зміненою редакцією.

КАС України в такому випадку визначає встановлення судом, які саме недоліки є в позовній заяви і пропонує позивачу їх усунути, визначаючи відповідний спосіб і строк, що повністю відповідає положенням частини 2 статті 169 Кодексу.

Саме таких процесуальних положень дотримався суд в ухвалі від 12.10.2020, зазначаючи недоліки позовній заяви, конкретний спосіб і строк їх усунення.

Приписи КАС України не надають суду можливість вирішувати питання про наявність чи відсутність підстав для повторного залишення нової чи уточнюючої заяви без руху в порядку статті 169 Кодексу, якщо первинна позовна заява вже залишена без руху.

В такому випадку, після залишення позовної заяви без руху, суддя чекає від позивача або повного виконання вимог ухвали суду за недоліками і у спосіб, який визначений судом, або вирішує питання про повернення позовної заяви у випадку встановлення обставини не усунення недоліків до позовної заяви.

Подання позивачем нової редакції позову, після залишення без руху первинної позовної заяви, як спосіб усунення недоліків до такого позову, по своїй формі, а не суті, є поданням нового адміністративного позову, правову оцінку якому суд ще не надавав. А відтак, такі уточнюючі позови мають бути подані позивачами як новий, самостійний і окремий адміністративний позов, або ж розцінені судом як заяви про усунення недоліків.

В протилежну випадку, після залишення позовної заяви без руху, позивач матиме необґрунтовану можливість подання нової позовної заяви в уточнюючих редакціях як спосіб усунення недоліків, а суд відповідно - вирішувати питання дотримання позивачем при поданні нового (уточнюючого) позову на відповідність його вимогам КАС України, необмежену кількість раз, так як після постановлення нової ухвали про залишення без руху чи ухвали про продовження строку на усунення недоліків до позовної заяви, позивач знову матиме за можливість обирати такий спосіб виконання ухвали як подання вкотре нової (уточнюючої) позовної заяви, оцінка на відповідність вимог якої процесуальному закону ще на надано.

Втім, якщо такою уточненої позовною заявою позивач усуває недоліки до первинно поданого адміністративного позову, усуваючи в повному обсязі невідповідність позовної заяви вимога процесуального закону, після відкриття провадження у справі таке уточнення вважатиметься єдиною заявою, за якою розглядатиметься адміністративна справ.

У випадку який досліджується суддею, як свідчить зміст позовної заяви (уточнена) від 20.10.2020, така заява подана на виконання вимог ухвали суду від 12.10.2020 про залишення позову без руху.

Зважаючи на вказане, заяви ОСОБА_1 від 26.10.2020 і від 20.10.2020 (уточнююча позовна заява), які надійшли в суд 26.10.2020 і 27.10.2020, суддя розцінює як заяви про усунення недоліків до позовної заяви від 06.10.2020, яка в той же день зареєстрована в суді, та у відношенні до якої судом постановлено ухвалу 12.10.2020, а не як окремий чи самостійний уточнюючий позов, якому ще раз слід надавати правову оцінку на відповідність його вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, окрім тих мотивів усунення недоліків, з приводу яких первинний позов і залишався без руху.

Так, як свідчить зміст заяви позивача від 20.10.2020 (зареєстрованої в суді 27.10.2020) і долучених до неї документів, ОСОБА_1 представив новий документ, який на його думку, звільняє від сплати судового збору визначено до пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" як особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Зокрема, ОСОБА_1 долучено засвідчену копію посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.07.2019, згідно з яким він як особа з інвалідністю ІІІ групи має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, термін дійсності якого у такому посвідчені визначено до 01.08.2022.

Суддя констатує, що такого документи при первинному звернені до суду 06.10.2020 позивач не подавав, а представив його тільки 27.10.2020, усуваючи недоліки до позовної заяви.

В контексті вказаного слід відмітити про виконання в цій частині вимоги ухвали суду від 12.10.2020.

Разом з тим, правову оцінку посвідченню позивача від 03.04.2019 серії НОМЕР_2 надав Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 23.06.2020 у справі №300/2690/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90000391).

В частині обґрунтування дотримання ОСОБА_1 строків звернення до суду, суддя зазначає наступне.

Виходячи із змісту ухвалу суду від 12.10.2020 в частині дотримання строків звернення до суду визначено таке.

"Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 стверджує, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017, залишеною без змін постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 09.01.2020, позивачу відмовлено в задоволенні вимог, заявлених до Військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки така допомога повинна виплачуватись Військовою частиною НОМЕР_1 , тобто за попереднім місцем проходження військової служби в серпні 2000 року.

Досліджуючи такі доводи позивача, суддею встановлено наступне.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі №809/1489/16 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо неналежного нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні. Стягнуто з військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 120 170,40 гривень (http://reestr.court.gov.ua/Review/63481533).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16) від 15 березня 2017 року у справі №876/932/17 (http://reestr.court.gov.ua/Review/65439445), яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2020 року (http://reestr.court.gov.ua/Review/86828243), апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_3 задоволено. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративний суду від 13 грудня 2016 року в адміністративній справі №809/1489/16 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні відмовлено.

Як свідчить зміст постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач при попередньому звільненні у 2000 році набув право на отримання одноразової грошової допомоги.

При розгляді матеріалів позовної заяви від 06.10.2020, суддею встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 25.04.2020 про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 1985 року по 2000 рік включно. Втім відповідач листом від 30.04.2020 за №350/484/1/699 відмовив позивачу у виплаті такої допомоги, оскільки вище коментованими рішеннями не зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплачувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні.

Отже, предметом даного адміністративного спору є виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, яка на переконання судді, не входить до структури заробітної плати.

Суддя зазначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці").

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення у 2000 році позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 Інструкції).

Отже, вихідна допомога при звільненні (зокрема, і суми нараховані за час затримки виплати такої допомоги при звільненні згідно пункту 3.9 Інструкції) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (пункт 60).

Окрім того, суддя звертає увагу на те, що вихідна допомога при звільненні має разовий характер.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) (http://reestr.court.gov.ua/Review/89251582).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Такий позов зареєстрований в Івано-Франківському окружному адміністративному суді 06 жовтня 2020 року.

При цьому даний позов, як зазначено в ухвалі суду від 12.10.2020, не містив жодних обґрунтувань щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з таким позовом.

Суддею встановлено, що наказом заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітряних Сил України №0320 від 09 серпня 2000 року (по особовому складу) капітана ОСОБА_1 , юрисконсульта військової частини НОМЕР_4 , було звільнено з військової служби у запас за пунктом 65 підпункт "в" (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу.

Таким чином, виходячи із приписів частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції на момент звільнення) позивач був обізнаний про обов`язок відповідача щодо виплати грошової допомоги при звільненні.

Разом з тим, посилання позивача у позовній заяві на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2020 року, свідчать про обізнаність позивача щодо наявності у останнього права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні у 2000 році.

Проте, до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 06 жовтня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, визначеного частиною 5 статті 122 КАС України."

На виконання вимог ухвали суду від 12.10.2020 позивач подав заяви від 26.10.2020 і 20.10.2020, в яких в частині дотримання строків звернення до суду повторно зазначив, що набуття ним права на виплати грошової допомоги при звільненні визначено в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017, залишеною без змін постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 09.01.2020 у справі №809/1489/16.

Відмітив також, що ще в квітні 2020 року ОСОБА_1 звертався до суду з відповідним позовом (справа №300/906/20, суддя І.Главач), однак ухвалою даного суду від 23.09.2020 позивачу було повернуто вказані матеріали.

Просить позивач врахувати і ту обставину, що протягом весни-літа 2020 року в країні введено жорсткі карантинні обмеження і відповідними законами продовжувалися процесуальні терміни в судових справах.

За аргументами ОСОБА_1 в листопаді 2000 року не було передбачена виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки відповідним рішенням дана виплата була відмінена і тільки в червні 2001 року відповідним Указом Президента України вона була відновлена. На переконання позивача, таке нормативно правове регулювання не було враховано при ухваленні постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017.

Втім кінцеве рішення у справі №809/1489/16 було прийняте тільки в січні 2020 року.

Вивчаючи і перевіряючи кожний аргумент позивача окремо, суддя вказує на наступне.

В першу чергу суддя відзначає, що мова у спірному випадку (в тому числі в ухвалі суду від 12.10.2020) йде про недотримання строків звернення до суду, починаючи з 09.08.2000 року дня прийняття заступником Міністра оборони України командувача Військово-Повітряних Сил України наказу №0320 від 09 серпня 2000 року (по особовому складу) про звільнення позивача з військової служби.

Як зазначено вище, станом на серпень 2000 року діяла (була чинною) редакція абзацу 1 частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 23.03.2000, за змістом якою передбачалося виплата військовослужбовцям "грошової допомоги", а не "одноразової грошової допомоги" як наполягає позивач, - у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Дія даної норми закону, в частині військовослужбовців, які звільняються зі служби за станом здоров`я, не зазнавала змін до 03.11.2006, після чого таку грошову допомогу визначено як "одноразову грошову допомогу", а з 08.07.2011 встановлено додаткові умови отримання такої допомоги тільки особи, які мають право на пенсію за Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та звільняються зі служби за станом здоров`я. Така умови набуття права на коментовану одноразову грошову допомогу (при наявності права на пенсію за коментованим Законом та одночасним звільненням зі служби за станом здоров`я) є чинною і на даний час (стаття 9 нової редакції Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Також, в ретроспективі досліджуваних правовідносин, згідно абзацу 1 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 за №393, в редакції станом на 14.02.2000 (чинної на час звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я), військовослужбовцям при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Грошова допомога, передбачена цим пунктом, нараховується відповідно до посадового окладу за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням. Загальний її розмір не повинен перевищувати п`яти місячних посадових окладів.

Відтак, є незрозумілими доводи позивача про відсутність законодавчого регулювання виплати одноразової грошової допомоги на час звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

В частині посилання позивача на подання ним у квітні 2020 року даного позову суддя з`ясував, що дійсно, як свідчать дані Автоматизованої системи документообігу Івано-Франківського окружного адміністративного суду, 30.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із аналогічним позовом та ідентичними позовними вимогами.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 позовну заяву залишено без руху у зав`язку із її невідповідністю вимогам процесуального закону (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89043051).

В подальшому, такий позов ОСОБА_1 був йому повернутий на підставі ухвали суду від 23.09.2020 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/91715568).

В даному випадку, залишення без руху позовної заяви не мало місце у зв`язку із недотриманням ОСОБА_1 строків звернення до суду і неподання ним належного документа про наявність пільг зі сплати судового збору.

Коментована позовна заява ОСОБА_1 від 30.04.2020 позбавлена за змістом мотивації і відповідних доказів щодо пояснення причин пропуску строків звернення до суду.

Разом, з цим суддя констатує, що заяви позивача від 26.10.2020 і 20.10.2020 не містять жодного обґрунтування неможливості реалізації ОСОБА_1 власного права на звернення до суду з таким позовом з серпня 2000 року по 30.04.2020 чи 06.10.2020. Не повідомив позивач про будь-які причини чи обставини, які перешкоджали на подання до суду відповідної позовної заяви строком понад 20 років.

Окрім вказаного, якщо, виходити із доводів позивача, набуття ним права на виплату спірної допомоги при звільненні в 2000 році, як вважає ОСОБА_1 , визначено в мотивувальній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у справі №876/932/17 (http://reestr.court.gov.ua/Review/65439445), яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2020 року (http://reestr.court.gov.ua/Review/86828243).

При цьому, згідно частини 5 статті 254 КАС України (в редакції 05.01.2017) постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирають законної сили з моменту проголошення.

Аналогічно приписами частини 1 статті 325 КАС України (в редакції станом на 09.01.2020, 30.04.2020 і 06.10.2020) визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

У заявах від 26.10.2020 і 20.10.2020 ОСОБА_1 не наводить жодних обставин, причин і підстав, які позвали його можливості на звернення до суду із таким позовом після 15.03.2017, тобто після набрання законної сили постанови Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/932/17 (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16).

Посилання позивача на введення з березня по серпень 2020 року в країні жорстких карантинних обмежень і дією відповідних процесуальних норм, які продовжують усі процесуальні строки і строки звернення до суду, а також на остаточність ухвалення рішення у справі №809/1489/16 (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16) лише в січні 2020 року, суддя також вважає необґрунтованими.

По перше, як зазначено вище постанова Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/932/17 (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16) набрала законної сили ще 15.03.2017

Про друге, якщо виходити із мотивів позивача остаточне рішення по справі №809/1489/16 ухвалено Верховним Судом саме 09.01.2020, при цьому карантинні обмеження і відповідні зміни до процесуального закону не могли обмежити право на звернення до суду у місячний строк.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 за №540-ІХ, який набрав чинності з 02.04.2020, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

В подальшому, відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 18.06.2020 №731-IX) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 №731-IX (надалі Закон №731-IX), який набрав чинності 17.07.2020, процесуальні строки, які були продовжені, зокрема, відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

За доводами позивача остаточне рішення по справі №809/1489/16 ухвалено Верховним Судом саме 09.01.2020, втім за даними Єдиного державного реєстру судових рішень така постанова суду касаційної інстанції оприлюднена 13.01.2020 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/86828162).

Тобто із урахуванням місячного строку звернення до суду, визначеного частиною 5 статті 122 КАС України, останнім днем строку було 13.02.2020, а первинно, як вважає позивач, він звернувся до суду лише 30.04.2020.

Станом на вказану календарну дату (13.02.2020) навіть не були прийняті Верховною Радою України та відповідно не набрали чинності положення Законів України від 30.03.2020 за №540-ІХ та від 18.06.2020 №731-IX, посилання на які вказує ОСОБА_1 у заяві від 20.10.2020.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає безпідставним посилання позивача на норми Законів України №540-ІХ від 30.03.2020 та №731-ІХ від 18.06.2020, на підставі яких останній мотивує недотримання строку звернення до суду, а доводи з приводу причин пропуску строку звернення до суд із вказаним позовом в цій частині, неповажними.

По третє, постановлення судових рішень апеляційної і касаційної інстанції 15.03.2017 і 09.01.2020 у справі №876/932/17 (номер провадження суду першої інстанції 809/1489/16), жодним чином не обґрунтовують причини не звернення ОСОБА_1 до суду з серпня 2000 року.

В сукупності вказаного вище, позивач не обґрунтував недотримання строків звернення до суду та не подав належні і допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом.

Мотиви і аргументи, які визначені ОСОБА_1 у заявах від 26.10.2020 (дата реєстрації в канцелярії суду 26.10.2020) і від 20.10.2020 (дата реєстрації в канцелярії суду 27.10.2020) не можуть розцінюватися як поважні причини пропуску строку звернення до суду, а відтак суддя вказує на невиконання в повному обсязі вимог ухвали суду від 12.10.2020 про залишення позовної заяви без руху.

За змістом пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Беручи до уваги наведене, у зв`язку із невиконанням позивачем в повному обсязі ухвали суду від 12.10.2020, суддя зазначає про наявність достатніх підстав для повернення адміністративного позову.

На підставі наведеного, керуючись пунктом 1 частини 4 статті 169, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень, визначених позивачем у заявах від 26.10.2020 (дата реєстрації в канцелярії суду 26.10.2020) і від 20.10.2020 (дата реєстрації в канцелярії суду 27.10.2020).
2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень, - повернути позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити заявнику, що за змістом частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Згідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.