Справа № 640/17430/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Київ № 640/17430/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

за позовомГромадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особа проЦентральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано порушеннями, допущеними Державною міграційною службою України, під час винесення спірного рішення, положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не прийнятті до уваги фактів серйозної загрози життю позивача. При цьому, позивач вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем.

Також, позивач зазначає, що в 17 років прийняв християнство, відмовившись від офіційної релігії Ірану - ісламу. У 18 років був заарештований та ув`язнений за розповсюдження християнства, під час служби в армії був заарештований за державну зраду (відмова вбивати мирне населення - курдів) та зміну релігії. Позивачем також зазначено, що станом на теперішній час в Ірані відбуваються переслідування щодо осіб, які відмовились від Корану, і він відмовляється повертатися додому, оскільки має побоювання за своє життя.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Одночасно ухвалою від 23.09.2019 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Держаної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, третя особа).

15 жовтня 2019 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не надано конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Відповідач стверджує, що надана позивачем інформація ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Також відповідач, зазначає, що у 2014 році позивач вже звертався із аналогічною заявою про отримання статусу біженця, однак рішенням Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 261-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення позивачем оскаржувалось до суду у справі 826/7648/15.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бехшахер Ісламської Республіки Іран, неодружений, за національністю -перс, за віросповіданням - християнин. До України прибув літаком у жовтні 1993 року. У заявника відсутні документи, які посвідчують особу.

15 вересня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про визнання біженцем та, отримав Довідку про звернення за захистом в Україні № 005174, термін дії якої закінчився 28 квітня 2015 року.

Під час співбесіди 18 вересня 2014 року позивач зазначив, що під час того як він проходив службу в армії (коли йому було 22 роки), служба безпеки Ірану знала про зміну релігії, на той час позивач служив у Курдистані, за віросповіданням в цьому регіоні суніти, де як зазначив заявник він був під повним контролем, тобто постійно потрібно було читати намаз та читати Коран, що було неможливим для нього. За два місяці до кінця служби в армії позивач відмовився йти проти вбивства курдів, так як вбивство заборонено християнством, після чого він був заарештований на 4 місяці, військовий трибунал засудив його на вісім років ув`язнення за зраду та зміну релігії. Позивачу був оголошений вирок у вигляді трьох років умовно та змушено підписати розписку про те, що він не має права читати Біблію, оскільки в іншому випадку - ув`язнення або смерть.

03 квітня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 261-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач оскаржив його до адміністративного суду, просивши визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 261/15 та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09 жовтня 2018 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою-анкетою № 0264 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого небажання повернення на територію Ірану позивач вказав побоювання за власне життя через зміну релігії на християнство.

30 жовтня 2018 року з позивачем проведено співбесіду під час якої він зазначив, що у 1993 році, на підставі підробного паспорту, автобусом доїхав до м. Стамбул, де залишався 8-9 місяців, а звідти рейсом м. Стамбул- м. Афіни - м. Ларнка прибув до м. Нікосія, де пробув 25 днів, після чого прибув до м. Києва з релігійних причин з порадою священика з Кіпру. В інших країнах за отриманням статусом біженця не звертався.

31 жовтня 2018 року третьою особою складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 , через необхідність встановлення: реального рівня можливих переслідувань в країні громадянської належності в разі повернення до Ісламської Республіки Ірану; основні причини та мотиви виїзду заявника з країни громадянської належності; наскільки суб`єктивна сторона справи (твердження заявника) відповідають об`єктивній стороні (фактичній інформації про країну походження).

31 жовтня 2018 року на підставі зазначеного вище висновку Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято наказ № 426 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Так, для встановлення необхідної інформації центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулась із запитами до ГУ ДМС України в областях від 19.11.2018 № 3201.12/11635-18 про надання інформації щодо звернення позивача з аналогічними заявами, до Сектора Укрбюро Інтерполу Головного Управління Національної поліції України в Київській області від 19.11.2018 року № 3201.12-6683/3201.4-18 про перевірку за обліками.

30 листопада 2018 року з позивачем проведено додаткову співбесіду відповідно до протоколу якої вбачається, що позивач дійсно прийняв Християнство та орієнтується в основах християнської релігії.

10 грудня 2018 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшла відповідь Головного управління національної поліції в Київській області № 926/108/19/01-18 від 06.12.2018 року відповідно до якої станом на 05.12.2018 року позивач не перебуває у міжнародному розшуку.

14 грудня 2018 року з огляду на відсутність у позивача документів, що посвідчують особу, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області звернулась до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для перевірки дактилоскопічної карти позивача за дактилоскопічним обліком НДЕКЦ для встановлення справжніх фактів стосовно особи.

20 грудня 2018 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшла відповідь Київського НДЕКЦ МВС України від 19.12.2018 року № 19/111/8-1/54524, якою повідомлено, що відбитки пальців рук позивача не містяться в базі даних.

20 грудня 2018 року проведено співбесіду з позивачем під час якою останній повідомив, що у 2004 році затримувався за нелегальне перебування на території України, був затриманий у селі Нагоряни, Могильов-Подільського району, Вінницької області, де проживав із громадянською дружиною, був доправлений до м. Вінниця та місяць знаходився під вартою, після чого був звільнений без судимості. Крім того, у серпні 2009 року у Києві позивача було затримано працівниками Солом`янського районного відділу міліції та доправлено до Лук`янівського СІЗО у зв`язку із підозрою у вчиненні шахрайських дій на території Ірану у 2006 році та перебуванні позивача у розшуку за такі шахрайські дії. Разом з тим, перебування останнього в Ірані у 2006 році доведено не було, після чого його було звільнено із СІЗО.

02 січня 2019 року наказом Управління ДМС України у Київській області № 10 з метою виявлення додаткової інформації, необхідної для оцінки справжності фактів стосовно позивача прийнято рішення про продовження строку розгляду його заяви до 02.02.2019 року.

Судом встановлено, що під час співбесіди 08 лютого 2019 року позивач також зазначив, що під час того як він проходив службу в армії (коли йому було 22 роки), служба безпеки Ірану знала про зміну релігії, на той час позивач служив у Курдистані, за віросповіданням в цьому регіоні суніти, де як зазначив заявник він був під повним контролем, тобто постійно потрібно було читати намаз та читати Коран, що було неможливим для нього. За два місяці до кінця служби в армії позивач відмовився йти проти вбивства курдів, так як вбивство заборонено християнством, після чого він був заарештований на 4 місяці, військовий трибунал засудив його на вісім років ув`язнення за зраду та зміну релігії. Позивачу був оголошений вирок у вигляді трьох років умовно та змушено підписати розписку про те, що він не має права читати Біблію, оскільки в іншому випадку - ув`язнення або смерть. Крім того, ситуація в Республіці Іран за 2016-2019 роки щодо відношення держави до християн лише загострились, все більше християн потерпають від ув`язнень з релігійних підстав.

13 лютого 2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно звернулось із запитом до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві, та Київській області із запитом на проведення перевірки наявності обставин, за яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

24 квітня 2019 року Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області листом № 51/1-11/807-1247 повідомило про відсутність інформації, яка відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні ОСОБА_1 .

17 липня 2019 року ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області прийнято висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого встановлено відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур та рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

27 серпня 2019 року позивачу від ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло повідомлення № 223 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 15.08.2019 року № 276-19.

Позивач, вважаючи, що його права та законні інтереси такою відмовою було порушено, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 5 статті 10 Закону № 3671 встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 1951 року та статті 1 Закону № 3671 - поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття був абзац 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

У той же час при вирішенні даної справи суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, розглянувши заяву від 15.09.2014 року рішенням Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 261-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач оскаржив його до адміністративного суду, просивши визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 261/15 та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2016 року у справі 826/7648/15 встановлено відсутність у позивача об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що побоювання є реальними щодо нього особисто.

Також з вказаного судового рішення встановлено наступне.

Під час співбесід і у 2014 році, позивач зазначив, що під час того як він проходив службу в армії (коли йому було 22 роки), служба безпеки Ірану знала про зміну релігії, на той час іноземець служив у Курдистані, за віросповіданням в цьому регіоні суніти, де як зазначив заявник він був під повним контролем, тобто постійно потрібно було читати намаз та читати Коран, що було неможливим для нього. За два місяці до кінця служби в армії позивач відмовився йти проти вбивства курдів, так як вбивство заборонено християнством, після чого він був заарештований на 4 місяці, військовий трибунал засудив його на вісім років ув`язнення за зраду та зміну релігії. Позивачу був оголошений вирок у вигляді трьох років умовно та змушено підписати розписку про те, що він не має права читати Біблію, оскільки в іншому випадку - ув`язнення або смерть.

Водночас, зазначеним вище рішенням суду встановлено, що події, на які посилається позивач під час співбесіди у 2014 році мали місце приблизно у 1983 році, натомість, не наведено обставин, які б підтвердили побоювання переслідувань на даний час.

Згідно статті 13 Конституції Ісламської Республіки Іран, іранські зороастрійці, іудеї і християни є єдиними релігійними общинами, які можуть вільно здійснювати свої релігійні обряди в рамках закону.

Відповідно до частини 7 статті 7 Закону № 3671, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Крім того, у своїй заяві-анкеті позивач вказує, що позивач у 1993 році, на підставі підробного паспорту, автобусом доїхав до м. Стамбул, де залишався 8-9 місяців, а звідти рейсом м. Стамбул- м. Афіни - м. Ларнка прибув до м. Нікосія, де знаходився 25 днів, після чого прибув до м. Києва.

Позивач зазначив, що до України приїхав з релігійних причин з порадою священика з Кіпру. У інших країнах за отриманням статусом біженця не звертався.

Також, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2016 року у справі 826/7648/15 встановлено, що до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем, позивач перебував у третіх країнах - Туреччині та Кіпрі, проте не звертався до уповноважених органів для отримання статусу біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту, що відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 3671 є підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, адже така особа могла здобути захист у третій безпечній для неї країни, але не вчинила таких дій.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, під час подання заяви від 09.10.2018 року № 0264 для отримання статусу біженця та під час співбесіди 08.02.2019 року позивач посилався на ті самі обставини наявності реальної загрози для його життя та здоров`я, що і під час подання заяви від 15.09.2014 року, що були предметом з`ясування у адміністративній справі № 826/7648/15, та які у вказаній справі були спростовані.

У той же час, відносно посилань позивача, щодо загострення ситуації в Республіці Іран у відношенні держави до християн протягом 2016-2019 років, суд зазначає наступне.

Згідно положень частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, позивачем не надано до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів щодо переслідування його, та/або його близьких з підстав релігійних переконань на території Республіки Іран у період з 2016 по 2019 року, та доказів які б підтвердили побоювання переслідувань на даний час.

Суд також враховує, що позивач з 1993 рок не перебував на території Республіки Іран.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність доказів, які належним чином підтверджують обґрунтованість побоювань переслідувань переслідування позивача в країні його громадянства на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих твердженнях і не має документального підтвердження.

З огляду на зазначене, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Також не підлягає задоволенню позовна вимога щодо зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки вона є похідною від попередньої позовної вимоги.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко