Справа № 640/19127/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О.,

Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича про державну реєстрації та їх обтяжень від 19.02.2020 року (відомості внесено до Реєстру Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 29.02.2020 р.), індексний номер 51399683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яким право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за третьою особою товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна 000 за адресою: АДРЕСА_1 , яким скасувати право власності на квартиру за третьою особою товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду . Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми процесуального права.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, в цій справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.

В апеляційній скарзі позивач просить здійснювати розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

Щодо заявленого позивачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2006 року за № 2706/07/06/88-269 між позивачем ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використувати та повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 56 000 дол. США та сплатити проценти в порядку і на умовах, визначених цим договором.

В забезпечення виконання основного зобов`язання за вказаним договором між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» укладено договір іпотеки від 06 липня 2006 року з доповненнями, відповідно до умов якого в іпотеку передена квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, позивач дізналась, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича про державну реєстрації та їх обтяжень від 19.02.2020 року (відомості внесено до Реєстру Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 29.02.2020 р.), індексний номер 51399683, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за третьою особою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Вважаючи, що відповідачем прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру за третьою особою за відсутності правових підстав, позивач звернулась із даним позовом до суд.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги пов`язані із вирішенням спору про право на квартиру, яке випливає зі спірних правовідносин пов`язаних із договору іпотеки від 06 липня 2006 року. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 виходять із майнових відносин, стосуються особистого майнового інтересу позивача, вбачається наявність спору про право іпотекодавця відносно нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 на підставі іпотечного договору від 06 липня 2006 року, а отже, розгляд даної справи не належить до компетенції адміністративних судів, а є спором цивільної юрисдикції.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржувані рішення, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав третьої особи, а не позивача.

Отже, спір у даній справі фактично є спором позивача та третьої особи щодо права на спірне майно, яке підлягає державній реєстрації. Позивач фактично заперечує перехід права власності на спірне майно від себе до іншої особи. Тобто має місце оспорення цивільних правовідносин.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 823/2042/16.

Велика Палата у вказаному рішенні наголосила, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Звертаючись до суду з позовом, та обґрунтовуючи належність даного спору до юрисдикції адміністративних судів позивач наполягав саме на істотному недотриманні процедури реєстрації у зв`язку із наявністю кількох обтяжень спірного майна.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові, відійшла від своєї раніше викладеної позиції про те, що при визначенні юрисдикції спору мають враховуватися підстави звернення до суду з позовом, зокрема порушення процедури реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства.

У таких спорах питання правомірності переходу права власності на підставі рішення суду, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Таким чином, вказані позивачем підстави звернення до суду у спорах зазначеної категорії не можуть бути причиною віднесення спору до тієї чи іншої юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду з метою забезпечення єдності та сталості судової практики у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 823/2042/16 сформувала досить чіткий висновок про те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Вирішуючи апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом як власник квартири квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована та проживає, і право власності на яку було зареєстровано за третьою особою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» згідно з рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича про державну реєстрації та їх обтяжень від 19.02.2020 року.

Тому, як вірно визначив суд першої інстанції, даний позов спрямований не на забезпечення дотримання публічно-правового порядку, а на захист права приватної власності.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.

Аналогічний підхід до розмежування публічно-правових та приватноправових спорів було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 817/2398/15, постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 826/12125/15 та ін.

У відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Так, адміністративні суди не є «судом, встановленим законом» для розгляду такої категорії справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для розгляду даного позову у порядку адміністративного судочинства та необхідність відмови у відкриття провадження у даній справі.

З огляду на суб`єктний склад учасників справи та вищевказані норми законодавства, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28.10.2020.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна