Справа № 500/629/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/629/20 пров. № А/857/7246/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Кухтея Р.В., Сеник Р.П.

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі № 500/629/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ліквідаційна комісія МВС України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Шульгач М.П,

час ухвалення рішення 12 год. 32 хв.,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 19.05.2020,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ліквідаційна комісія МВС України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними дії МВС України щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`язати МВС України призначити одноразову грошову допомогу у зв`язку, з інвалідністю, пов`язану з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з огляду на положення статей 14, 16 Закону України «Про пожежну безпеку» гасіння пожеж, рятування людей та надання допомоги в ліквідації наслідків аварій, катастроф та стихійного лиха належить до основних завдань пожежної охорони. Також, згідно з редакцією цього Закону, яка діяла до 18 вересня 2003 року, Державна пожежна охорона входила до системи МВС України та формувалась на базі існуючих воєнізованої та професійної пожежної охорони органів внутрішніх справ. Зазначає, що він є пенсіонером міліції тому, що на час звільнення з військової служби Державна пожежна охорона Тернопільської області, де він проходив службу, входила до структури Міністерства внутрішніх справ і відповідно довідки про його грошове забезпечення для призначення пенсії, а також при наступних перерахунках пенсії для Пенсійного Фонду України подавало обласне управління міліції. А також, службу він проходив та був звільнений в запас відповідно до «Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом Органів внутрішніх справ» - Постанова KM УРСР від 29.07.1991 року № 114. В п.1 абз. 2 Положення дослівно вказано, що «до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством». Дальше йде перелік рівнозначних звань з додатком «міліції» та «внутрішньої служби». Звання йому присвоювались одним і тим же наказом МВС України, що і іншим працівникам міліції. Відтак, враховуючи те, що 12.10.2018 йому вперше встановлена ІІІ група інвалідності (довічно), причина інвалідності «захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ», він у відповідності до статті 23 Закону України «Про міліцію» має право на одноразову грошову допомогу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в справі №500/629/20 залишити без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Позивачем на вказаний відзив було подано відповідь, в якому ним зазначено, що відзив відповідача є необґрунтованим та безпідставним, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

13.10.2020 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання позивача у якому зазначає, що в судове засідання не може з`явитись до суду, оскільки м. Тернопіль знаходиться в «червоній зоні» за рівнем поширення короновірусу, що унеможливлює придбання квитків на громадський транспорт, а відтак просить перенести засідання суду, яке призначене на 20 жовтня 2020 року, на більш пізніший час.

Суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні цього клопотання, оскільки участь позивача чи його представника в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, та у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Крім цього, відкладення призведе до затягування розгляду справи, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційної скарги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач згідно наказу УМВС України в Тернопільській області від 06.03.2000 № 92 о/с звільнений з органів внутрішніх справ України у відставку у званні підполковника внутрішньої служби (зі зняттям з обліку) з посади помічника начальника штабу пожежогасіння Держаної пожежної охорони м. Тернопіль з 27.02.2000.

12.10.2018 позивачу вперше встановлена ІІІ група інвалідності (довічно), причина інвалідності «захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ», про що свідчить виписка з акта огляду МСЕК.

На підставі чого позивач звернувся із відповідною заявою до УМВС України в Тернопільській області, в якій просив призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції.

20.11.2018 відповідач листом № 15/2-4372 повідомив позивача про те, що матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги не відповідають вимогам закону, як наслідок унеможливлює прийняття за ними будь - якого рішення, оскільки стаття 23 Закону № 565-XII, яка визначає виплату одноразової грошової допомоги, на позивача не поширюється, так як останній не належить до категорій працівників міліції.

Вважаючи, що даними діями його права були порушені позивач звернувся до суду за захистом своїх прав із позовними вимогами визнати бездіяльність МВС України протиправною та зобов`язати МВС України розглянути питання про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 липня 2019 року (справа № 500/988/19) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2019 року рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 липня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути та прийняти рішення по заяві ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності під час проходження служби в органах внутрішніх справ України.

Після цього, позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про розгляд клопотання про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги та надав необхідний пакет документів до Ліквідаційної комісії МВС України в Тернопільській області.

На виконання рішень суду МВС України затвердило висновок від 16.12.2019 про відмову у призначені позивачу одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з такими діями відповідача з приводу відмови в призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не проходив службу у підрозділах міліції, які визначені статтею 7 Закону України «Про міліцію» № 565-XII та йому не присвоювалося спеціальне звання міліції, тому в силу положень статті 16 зазначеного Закону, позивач не може бути визнаний працівником міліції. Таким чином, відповідач правомірно та в межах чинного законодавства відмовив ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки позивач не належить до категорій працівників міліції, як наслідок стаття 23 Закону України «Про міліцію» на позивача не поширюється.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно з абз. 3 п. 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» в редакції Закону №208-VІІІ від 13.02.2015, яка набрала чинності 12.03.2015, передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога, зокрема в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затверджено постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015. Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13.02.2015 № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 №707.

Аналіз зазначеного свідчить про те, що з метою визначення права особи на отримання зазначеної одноразової грошової допомоги, враховуючи суть спірних правовідносин між сторонами, визначальним у даній категорії справ є встановлення того, чи мала особа під час проходження служби статус працівника міліції.

Так, статтею 7 Закону України «Про міліцію» (в редакції на час проходження та звільнення позивача із служби) міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається з підрозділів: кримінальної міліції; міліції громадської безпеки; транспортної міліції; державної автомобільної інспекції; міліції охорони; спеціальної міліції.

Для забезпечення громадського порядку на об`єктах і територіях, які мають особливе народногосподарське значення або постраждали від стихійного лиха, екологічного забруднення, катастрофи, Міністерством внутрішніх справ України з дозволу Кабінету Міністрів України можуть створюватись спеціальні підрозділи міліції.

Згідно із ст.16 Закону України «Про міліцію» (в редакції на час проходження та звільнення позивача із служби) особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Працівники міліції мають єдиний формений одяг, зразки якого затверджуються Кабінетом Міністрів України, що видається безплатно, і відзнаки. Працівникам міліції видається службове посвідчення.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про пожежну безпеку» №3745-ХІІ (в редакції на час проходження та звільнення позивача із служби, далі Закон №3745-ХІІ) державна пожежна охорона формується на базі існуючих воєнізованої та професійної пожежної охорони органів внутрішніх справ України, входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і здійснює державний пожежний нагляд.

Згідно із ст. 17 Закону №3745-ХІІ особовий склад державної пожежної охорони поділяється на рядовий та начальницький. Йому видається формений одяг за зразками, що встановлюються Кабінетом Міністрів України для особового складу підрозділів внутрішньої служби. На нього поширюються і відповідні відзнаки. Особовий склад чергових підрозділів для роботи на пожежах забезпечується спеціальним одягом, спорядженням і засобами індивідуального захисту. Особам рядового та начальницького складу державної пожежної охорони присвоюються відповідно до чинного законодавства спеціальні звання внутрішньої служби.

Статтями 22, 23 Закону №3745-ХІІ визначався соціальний захист працівників державної пожежної служби, у тому числі, був врегульований порядок відшкодування шкоди працівникам державної пожежної служби у поранення (контузії, травми чи каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби.

З наведеного слідує, що спеціальним законом, яким, зокрема, визначався особливий склад державної пожежної охорони, визначався соціальний захист працівників державної пожежної служби, на час проходження позивачем служби та звільнення, був Закон України «Про пожежну безпеку».

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що позивач не проходив службу у підрозділах міліції та йому не присвоювалося спеціальне звання міліції, а відтак з врахуванням вищезазначених норм Закону України «Про міліцію», позивач не може бути визнаний працівником міліції.

Таким чином, враховуючи зазначене колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що під час проходження служби позивач мав статус працівника державної пожежної охорони, а не статус працівника міліції, а відтак стаття 23 Закону України «Про міліцію» на позивача не поширюється.

Крім цього, слід також вказати на те, що той факт, що працівники державної пожежної служби проходили службу в порядку та на умовах Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (ст. 20 Закону України «Про пожежну безпеку»), а також те, що спеціальне звання «полковник внутрішньої служби» є рівнозначним спеціальному званню «полковник міліції» (п.2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 року), не може змінити статус позивача, який він мав під час проходження служби.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення даного позову.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі № 500/629/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. В. Кухтей
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 30.10.2020 року