Справа № 640/10687/20
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Київ № 640/10687/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича (надалі - Відповідач), у якій просить суд визнати протиправними та скасувати постанови відповідача від 14.04.2020 ВП №61823322 про відкриття виконавчого провадження та про арешт коштів боржника.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що ОСОБА_1 проживає у Донецькій області та Відповідач, виконавчим округом якого є міста Київ, не мав правових підстав для відкриття виконавчого провадження. Крім того, Позивачем зазначено, що на підставі постанови Відповідача накладено арешт на рахунок, на яких надходить заробітна плата, чим порушено встановлені законодавством обмеження щодо накладення арешту на рахунки зі спеціальним режимом використання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2020 відкрито провадження у справі.

Відповідачем подано до суду відзив на позов у якому зазначено, що у виконавчому написі нотаріуса, на підставі якого відкрито виконавче провадження №61823322 вказано, що місцем проживання Позивача є міста Київ, а тому оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження винесено правомірно. Крім того, зазначено, що банківськими установами не повідомлено про наявність у Позивача відкритих рахунків зі спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено, у зв`язку із чим вважає, що підстави для скасування постанови про арешт коштів боржника відсутні.

В судове засідання 21.07.2020 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивачем подано заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд керуючись положеннями частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчуком Володимиром Вікторовичем вчинено виконавчий напис від 03.03.2020 №2607 про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заборгованості у сумі 9928,52 грн.

Вказаний виконавчий напис ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» подано для виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Клименку Роману Васильовичу .

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2020 ВП №61823322 Відповідачем відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису від 03.03.2020 №2607.

Постановою про арешт коштів боржника від 14.04.2020 ВП №61823322 Відповідачем накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що мстяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом у межах суми звернення стягнення - 11221,37 грн.

Вважаючи протиправними вказані постанови, Позивачем оскаржено їх до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, яким є, зокрема, виконавчий напис нотаріуса.

Частиною 1 статті 19 названого Закону встановлено, що право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Положеннями частин 1-3 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Інформація про приватних виконавців виконавчого округу та реквізити їхніх офісів розміщуються у всіх судах та в органах державної виконавчої служби, розташованих у межах відповідного виконавчого округу.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу (частина 1 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

У виконавчому написі від 03.03.2020 №2607 вказано адреси реєстрації та проживання ОСОБА_1 , а саме:

- адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Позивачем зазначено, що вона не проживає та не проживала за адресою АДРЕСА_2 , а тому, на думку Позивача, Відповідач не мав правових підстав для винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2020 ВП №61823322.

З наведених доводів ОСОБА_1 слідує, що вона не погоджується із відомостями щодо адреси проживання боржника, наведеними у виконавчому написі від 03.03.2020 №2607 та вважає їх недостовірними.

Разом з тим, Позивачем не надано доказів оскарження вказаного виконавчого напису нотаріуса у встановленому законодавством порядку.

При цьому, суд зазначає, що виконавчий напис нотаріуса від 03.03.2020 №2607 є виконавчим документом та приватний виконавець не має обов`язку перевіряти відомості, наведені у такому виконавчому документі, а також ставити під сумнів відомості, зазначені у виконавчому документі.

Суд зазначає, що правомірність внесення відомостей про адресу проживання ОСОБА_1 до виконавчого напису від 03.03.2020 №2607 не є предметом спору у даній справі, а тому суд не надає правову оцінку таким діям приватного нотаріуса.

Таким чином, оскільки у виконавчому написі від 03.03.2020 №2607 зазначено адресу проживання боржника - ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , то приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. не мав правових підстав для повернення такого виконавчого документа з посиланням на пред`явлення останнього з порушенням вибору місця вчинення виконавчих дій.

Відповідачем зазначено про те, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження здійснено перевірку відповідності виконавчого напису від 03.03.2020 №2607 вимогам, встановленим законодавством до виконавчих документів та не виявлено підстав для його повернення стягувачу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.04.2020 ВП №61823322 Відповідач діяв у відповідності до вимог законодавства та підстави для визнання протиправною та скасування даної постанови відсутні.

Щодо позовним вимог про визнання протиправною та скасування постанови Відповідача від 14.04.2020 ВП №61823322 про арешт коштів боржника, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Відповідно до частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Частиною 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Положеннями статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, у провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання наведених норм Відповідачем винесено оскаржувану постанову від 14.04.2020 ВП №61823322 про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що мстяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом у межах суми звернення стягнення - 11221,37 грн.

Позивачем зазначено про те, що Відповідачем, всупереч вимог законодавства, накладено арешт на банківський рахунок ОСОБА_1 , на який остання отримує заробітну плату, а саме рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ДОУ АТ «Ощадбанк». Відповідно до пояснень представника Позивача, даний рахунок заблоковано на підставі постанови Відповідача від 14.04.2020 ВП №61823322 про арешт коштів боржника.

В свою чергу Відповідачем зазначено про те, що банківськими установами, до яких направлено постанову від 14.04.2020 ВП №61823322 про арешт коштів боржника, не повідомлено про наявність у Позивача відкритих рахунків зі спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено.

Частина 5 статті 97 Кодексу Законів про працю України встановлює, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно із підпунктом 6 пункту 3 глави 1 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 №492 (надалі - Інструкція №492), поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 68 Інструкції №492 банк відкриває поточні рахунки фізичним особам для здійснення деяких видів виплат (заробітної плати, дивідендів, стипендій, пенсій, соціальної допомоги, повернення надлишково сплачених сум, інших виплат) за зверненням суб`єкта господарювання, який укладає з банком договір про відкриття поточних рахунків на користь фізичних осіб.

З викладеного слідує, що саме рахунок для виплати заробітної плати є рахунком зі спеціальним режимом використання, а не рахунок для отримання заробітної плати.

Рахунки на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання, не є такими рахунками, а є звичайними поточними рахунками та банківське законодавство не містить визначення такого виду рахунків як «зарплатний».

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

При цьому, судом враховано те, що оскаржуваною постановою від 14.04.2020 ВП №61823322 про арешт коштів боржника накладено арешт у межах суми звернення стягнення - 11221,37 грн., а не на весь рахунок, незалежно від залишку грошових коштів на такому рахунку.

Стосовно посилання Позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17.01.2020 №340/1018/19 ,від 29.01.2020 №820/5422/17, від 27.06.2019 №916/73/19, суд зазначає, у спорах, які вирішувались у даних справах предметом спору було накладення арешту на рахунки, призначені для виплати заробітної плати, а не отримання заробітної плати. Таким чином, дані спори є відмінними.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про правомірність дій Відповідача при винесенні постанови від 14.04.2020 ВП №61823322 про арешт коштів боржника та відсутність підстав для скасування даної постанови.

Підсумовуючи наведене, оскільки Позивачем не доведено, що рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця під час виконання виконавчого напису нотаріуса, порушено його права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Роман Васильович (адреса: 02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, 6, оф. 31).

Суддя Н.М. Клименчук