Справа № 380/3075/20
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3075/20 пров. № А/857/9187/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року (головуючий суддя в суді першої інстанції, Костецький В.М., м. Львів) у справі № 380/3075/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

21 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини 04.02.2020 компенсації за неотримане речове майно та стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату при звільненні за період із 05.02.2020 по 19.03.2020 компенсації за неотримане речове майно у сумі 29493,85 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року адміністративний позов задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини 04.02.2020 компенсації за неотримане речове майно. Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату при звільненні за період із 05.02.2020 по 19.03.2020 компенсації за неотримане речове майно у сумі 29493,64 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апелянт ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, без врахування принципу верховенства права з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що згідно з наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.02.2020 № 38-ос позивача виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення управління, остаточна дата закінчення проходження військової служби 04.02.2020.

Відповідно до наказу начальника Львівського прикордонного загону від 16.03.2020 № 85-К вказано, провести виплату грошової компенсації військовослужбовця за неотримане речове майно під час проходження служби на підставі довідки-розрахунку про вартість речового майна у розмірі 35243, 64 грн.

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.03.2020 № 242 ОСОБА_1 , нараховано грошову компенсацію на загальну суму 35243,64 грн, яку виплачено 19.03.2020 в сумі 34714,99 грн (перераховано військовий збір в розмірі 528,65 грн).

Грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена ОСОБА_1 . Львівським прикордонним загоном 20.03.2020, оскільки згідно з відомостями з карткового рахунку ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно зараховано на рахунок 20.03.2020.

Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачена в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, таким чином, бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини 04.02.2020 компенсації за неотримане речове майно є протиправною.

Суд першої інстанції задовольняючи частково адміністративний позов виходив, з тих підстав, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства. Тому враховуючи, що матеріалами справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу та проведення остаточного розрахунку з ним лише19.03.2020 року, відповідачем порушено приписи статей 116, 117 КЗпП в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Також зазначено, що у даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу Військової частини без проведення остаточного з ним розрахунку.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Основного Закону України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

У статті 1-2 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями статті 2 Закону №2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За змістом частини першої статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 16.03.2016№178 (далі - Порядок №178; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 1115/2009 від 29.12.2009р. особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за неотримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців (командування) не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником (військовослужбовцем).

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця (командування) за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику (військовослужбовцю) всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах норми статті 116 та 117 КЗпП є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Приписами статті 116 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки, станом на день виключення з списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі, а саме не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженою постановою КМУвід 08.02.1995№100 (далі Порядок №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи видно та це встановлено судом першої інстанції, що згідно з виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунку ОСОБА_1 виплачено в грудні 2019 року грошове забезпечення в розмірі 16546,43 грн, в січні 2020 року - 25013,09 грн, що не заперечується відповідачем.

День виключення зі списків 04.02.2020, день виплати грошової компенсації 20.03.2020, відтак період за який підлягає стягнення середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 05.02.2020 по 19.03.2020.

Для обчислення середнього заробітку з дня виключення зі списків до дня фактичного розрахунку необхідно застосовувати показник 670,31 грн в день (41559,52 грн грн/62 днів).

Відтак, зважаючи на те, що позивач виключений із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) 03.02.2020 року, а грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу виплачена 19.03.2020 року, то період затримки розрахунку при звільненні становить 44 дні.

Отже, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 670,31 грн сума середнього заробітку за час затримки у 44 дні, як вірно було визначено судом першої інстанції, становить 29493,64 грн (670,31 грн х 44 дні), який підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та підставності позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Апеляційний суд зазначає, що при вирішенні даної справи суд взяв до уваги наявність спору між позивачем та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати позивачеві сум на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі № 380/3075/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель