Справа № 240/38/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
30 жовтня 2020 року м. Житомир справа № 240/38/20
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Радомишльського району Житомирської області, викладену у листі від 20.09.2019 № П-4959/0-2809/0/22-19, та зобов`язати відповідача надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Радомишльського району Житомирської області, згідно поданого клопотання від 11.06.2019.
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказала, що відповідно до ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га. Проте листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20.09.2019 їй відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Радомишльського району Житомирської області. Позивач стверджує, що в клопотанні зазначено цільове признання земельної ділянки, її орієнтовний розмір, надано необхідний та повний пакет документів. Натомість, відповідачем протиправно, без урахування положень ст. 118 Земельного кодексу України, відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі. Також судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 30.01.2020.
30.01.2020 судове засідання відкладено за заявою представника позивача на 13.02.2020.
Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що Головне управління при розгляді звернення діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідач зазначив, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» було направлено запит від 29.08.2019 №18-6-0.334-5697/2-19 до Радомишльської міської ради Радомишльського району Житомирської області про висловлення позиції стосовно надання рішення про погодження або про відмову у погодженні щодо надання Головним управлінням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Однак, станом на момент надання відповіді, а саме листа-відмови № П-4959/0-2809/0/22-19 від 20.09.2019 від Радомишльської міської ради відповіді не надійшло. У зв`язку з цим відповідач вказав на невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач вимогам законодавства, що у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України свідчить про правомірність відмови у наданні дозволу.
Позивачем подано відповідь на відзив, у якій наголошено, що єдиними підставами для відмови у наданні позивачу дозволу можуть бути лише підстави, передбачені ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. При цьому вказано, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, у зв`язку з цим, на думку позивача, відзив відповідача на позовну заяву є необґрунтованим.
13.02.2020 представником позивача, через відділ документального забезпечення суду, подано заяву про зміну предмету позову.
Ухвалою суду від 13.02.2020 відмовлено представнику позивача у прийнятті заяви про зміну предмету позову до розгляду в справі та повернути заяву представнику позивача.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав.
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 11.06.2019 ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Житомирській області із заявою, у якій, відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Радомишльського району Житомирської області.
Разом із заявою позивачем подано: копію паспорта та графічний матеріал.
Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 20.09.2019 № П-4959/0-2809/0/22-19 відмовило у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , оскільки від Радомишльської міської ради не надійшло відповіді на запит Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області стосовно надання рішення про погодження або відмову у погодженні щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Позивач, вважаючи таку відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області протиправною та такою, що порушує її права, звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно зі п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Земельний кодекс України), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України).
Частиною 2 статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Відповідно до частини 3 статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно зі абз. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).
Згідно зі пп. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У відповідності до положень частини 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірах не більше 2,0 гектара.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.
Так, частиною шостою вказаної статті Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки указаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
При цьому підставою відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України чинним законодавством не передбачено.
Положеннями частини 4 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.
Беручи до уваги наведене, а також імперативність норм Земельного кодексу України в частині обов`язку прийняття відповідним органом виконавчої влади за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови, суд приходить до висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.
Таким чином, за наслідками розгляду заяви позивача Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повинно було б прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній направив позивачу відповідь у формі листа. Відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.
Отже, наданий відповідачем лист від 20.09.2019 № П-4959/0-2809/0/22-19 не може вважатись належним розглядом заяви позивача згідно із ст. 118 Земельного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 грудня 2019 року (справа №806/777/17), від 29 квітня 2020 року (справа № 824/138/18-а), від 28 травня 2020 року (справа № 813/1949/16), від 14 серпня 2020 року (справа № 815/6699/17).
Разом з цим, суд зазначає, що лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20.09.2019 № П-4959/0-2809/0/22-19 не містить посилання про невідповідність місця розташування земельної ділянки, зазначеної позивачем:
- вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів;
- вимогам генерального плану населених пунктів;
- вимогам іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць;
- вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Суд звертає увагу, що підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою за змістом листа від 20.09.2019 є відсутність відповіді Радомишльської міської ради на запит Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області стосовно надання рішення про погодження або відмову у погодженні щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому відповідачем рекомендовано позивачу в разі надходження рішення Радомишльської міської ради щодо погодження надання дозволу на розроблення документації із землеустрою звернутися до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.
Необхідність отримання від Радомишльської міської ради рішення про погодження або відмову у погодженні щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки обґрунтовано наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 15.10.2014 № 328, яким уведено в дію, зокрема, рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 (протокол засідання N 2) № 2/1 "Про обов`язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності".
Суд наголошує, що відповідач (орган Держгеокадастру) є спеціально уповноваженим органом на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та, відповідно, наділений повноваженнями на прийняття самостійного рішення з питань, віднесених до його компетенції. Наявність у відповідача цих повноважень виключає необхідність участі у спірних правовідносинах органу місцевого самоврядування. Відтак, прийняття будь-якого рішення органом місцевого самоврядування не впливає на подальші відносини позивача із суб`єктом, повноважним на виконання функцій держави, а саме Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області щодо розпорядження бажаною земельною ділянкою. У свою чергу Радомишльська міська рада не є розпорядником бажаної позивачем земельної ділянки, відсутність (наявність) певного рішення міської ради не порушує права позивача на отримання бажаної земельної ділянки.
Подібного висновку щодо направлення ГУ Держгеокадастру до органу місцевого самоврядування запиту про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою дійшов Верховний Суд у постановах від 3 липня 2019 року у справі №823/1103/16, від 24 грудня 2019 року у справі №823/59/17, від 04 вересня 2020 року у справі № 815/3574/16.
Суд наголошує, що перелік законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Підстава для відмови, яка була зазначена відповідачем у листі від 20.09.2019, нормами Земельного Кодексу України не передбачена.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, відмовляючи листом від 20.09.2019 № П-4959/0-2809/2/22-19 позивачу в задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, діяло не у межах і не у спосіб, визначений Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:
- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;
- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;
- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17 та від 18 жовтня 2018 в справі № 805/2296/17-а.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на зазначене та враховуючи фактичні обставини справи, суд визнає протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яка полягає у нездійсненні належного розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та, з метою поновлення прав позивача, зобов`язує Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована на території Радомишльського району Житомирської області, від 11.06.2019 у порядку та відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, за результатами видати відповідний наказ, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків.
Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Частиною першою статті 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частині 4 статті 134 КАС України закріплено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Положеннями ч.ч. 7, 9 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Як вбачається із матеріалів справи, у позовні заяві та заяві про збільшення судових витрат представник позивача просив присудити здійснені позивачем судові витрати в розмірі судового збору, правової допомоги та транспортних витрат.
На підтвердження витрат на правову допомоги до суду надано:
- копію договору про надання правової допомоги №34 від 15.10.2019, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнт) та ОСОБА_2 , який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5207 від 29.08.2012 (Адвокат), за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу у справі за позовом Клієнта до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до п. 4.2 вказаного договору вартість правової допомоги, що надається Адвокатом становить: складання позовної заяви - 2000 грн, складання відповіді на відзив на позовну заяву - 1000 грн, участь у судовому розгляду справи - 4000 грн та 2000 грн за другий та наступні судодні;
- ордер на надання правової допомоги серії КВ № 443897 від 15.10.2019;
- квитанцію від 26.12.2019 про перерахунок коштів в сумі 2000 грн із призначенням платежу: за складання позову;
- квитанцію від 19.02.2019 про перерахунок коштів у сумі 5000 грн із призначенням платежу: правова допомога згідно договору № 34 від 15.10.2019;
- детальний опис наданих адвокатських послуг, у якому вказано, що складання відповіді на відзив у справі 240/38/20 становить 1000 грн; участь у судовому засіданні 13.02.2020 - 4000 грн; транспортні витрати - 1000 грн.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI, відповідно до частини 3 статті 30 цього Закону, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (№11-562ас18) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Матеріалами справи підтверджено, що в межах даної справи до суду адвокатом було складено адміністративний позов на 3 аркушах і відповідь на відзив на 4 аркушах. Представник позивача був присутній в судовому засіданні 13.02.2020, яке тривало до 40 хвилин. Розгляд даної справи по суті проведено у письмовому провадженні.
З огляду на викладене, суд вважає, що обставини даної справи не дозволяють суду визнати співмірними заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу зі складністю вирішеного спору в частині визначеної вартості судового засідання в сумі 4000 грн. На переконання суду, визначена вартість судового засідання не відповідає часу, витраченому адвокатом на участь у судовому засіданні, тому суд відмовляє позивачу у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача вартості участі адвоката у судовому засіданні.
За таких обставин, а також ураховуючи часткове задоволення позову, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, суд присуджує документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн (50% від 3000 грн) та витрати на сплату судового збору в сумі 384,20 грн (50% від 768,40 грн).
Щодо вимоги про стягнення на користь позивача транспортних витрат у сумі 1000 грн (вартості пального), суд зазначає таке.
Згідно із п. 5 Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 №590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.
Із матеріалів справи видно, що на підтвердження здійснених витрат представник позивача надав тільки фіскальні чеки про оплату пального (бензин А-95), однак ним не подано безпосередньо розрахунку витрат на переїзд з одного до іншого населеного пункту для участі у судовому засіданні, тобто не надано розрахунку витрат пального з урахуванням відстані між населеними пунктами, норм витрат пального на кілометраж шляху та зв`язку наданих чеків безпосередньо з розглядом справи.
Без такого розрахунку суд не має можливості підтвердити відповідність понесених позивачем витрат на переїзд представника позивача до іншого населеного пункту вартості пального, необхідного для переїзду до суду для участі у судовому засіданні.
Відтак, суд відмовляє у задоволенні заяви у цій частині.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132-139, 241-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яка полягає у нездійсненні належного розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 11.06.2019.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектари, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована на території Радомишльського району Житомирської області, від 11.06.2019 у порядку та відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, за результатами видати відповідний наказ, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на користь ОСОБА_1 підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн та витрати на сплату судового збору в сумі 384,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко