Справа № 400/3643/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3643/19
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Єщенка О. В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі № 400/3643/19 за позовом ОСОБА_1 до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до адміністративного суду з позовом до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області від 10.09.2019 року № 188 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, із земельної ділянки комунальної власності площею 14,7291 га, кадастровий номер :05:000:0450, що розташована в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населеного пунктів, поблизу с. Трояни);

- зобов`язати Новополтавську сільську раду Новобузького району Миколаївської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності із земельної ділянки комунальної власності площею 14,7291 га, кадастровий номер :05:000:0450, що розташована в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населеного пунктів, поблизу с. Трояни), за клопотанням від 05.04.2019 року про безоплатну приватизацію земельної ділянки та матеріалами, що додані до нього.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з метою реалізації своїх прав, визначених чинним законодавством, зокрема Земельним кодексом України, в частині отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з клопотанням про безоплатну приватизацію земельної ділянки в якому просила надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою про відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, однак листом від 10.04.2019 року відповідач відмовив в задоволенні клопотання позивачки.

Вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у задоволенні клопотання у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, звернулася до суду з цим позовом.

За наслідками розгляду зазначеної справи Миколаївським окружним адміністративним судом 11 лютого 2020 року прийнято рішення, яким адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області від 10.09.2019 року № 188 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства»;

Зобов`язано відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності із земельної ділянки комунальної власності площею 14,7291 га, кадастровий номер :05:000:0450, що розташована в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населеного пунктів, поблизу с. Трояни).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначається про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та прийняття незаконного рішення.

В апеляційній скарзі зазначено, що земельна ділянка площею 14,7291 га, кадастровий номер :05:000:0450 не існує, оскільки була розподілена між іншими громадянами, які оформили право власності на свої частки (2 га).

Рішення адміністративного суду, яким відповідача зобов`язано надати позивачці дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності є втручання судом в дискреційні повноваження Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

В зв`язку з відсутністю клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 05 квітня 2019 року позивач звернулася до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області із клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою про відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (за межами населених пунктів).

Листом від 10.04.2019 року відповідач відмовив позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 червня 2019 року по справі № 400/1416/19 визнано протиправною бездіяльність Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що полягає у неприйнятті рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та зобов`язано повторно розглянути клопотання позивачки, з прийняттям рішення у відповідності до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Розглянувши повторно клопотання ОСОБА_1 , Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області 10.09.2019 року прийняла рішення № 188 про відмову позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог, з неправомірності дій відповідача.

Відповідно до ч.1-3 ст.123 Земельного Кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно п. б ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано ст. 118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 6,7 ст. 118 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі № 263/16221/17.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, Законом України «Про землеустрій», без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що вказана відмова є протиправною та підлягає скасуванню.

З приводу правомірності задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачці дозвіл на розроблення проекту землеустрою та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

У разі невиконання обов`язку державним органом або органом місцевого самоврядування, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у томі числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Така позиція цілком узгоджується з положеннями ст.ст. 5, 245 КАС України.

Аналіз вищезазначеного свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановлення факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, в якій вони порушені.

Так, згідно із визначенням, наведеним у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями розуміють повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення таким чином, даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те яке буде найбільш прийнятним.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 червня 2019 року по справі № 400/1416/19, відповідачем розглянуто заяву позивачки про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

У вказаному рішенні зазначено, що підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність могли бути виключно обставини, визначені ч. 7 ст. 118 ЗК України

Однак, відповідач повторно відмовив позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність без належного обґрунтування мотивів такої відмови, тим самим не врахувавши висновки, викладені в судовому рішенні по справі № 400/1416/19 .

Колегія суддів зазначає, що обов`язковість судових рішень гарантується статтею 124 Конституції України. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особам, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

В свою чергу, судова колегія вважає безпідставним посилання скаржника стосовно відсутності права суду втручатись у діяльність органу державної влади, зобов`язуючи прийняти конкретне рішення, оскільки в даній справі відповідач здійснював повторний розгляд заяви позивача на виконання судового рішення по справі № 400/1416/19 , яким вже було визнано протиправною бездіяльність відповідача.

До того ж, судова колегія апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його слід зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору з будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними і доводи апеляційної скарги з даного приводу судова колегія відхиляє.

Враховуючи, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з одного і того ж питання, при цьому, є судове рішення, яке набрало законної сили, з огляду на наявність у суду права при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушених прав, який може бути застосований при прийнятті рішення у даній адміністративній справі.

Таким чином, з огляду на висновок суду щодо протиправності відмови Новополтавською сільською радаю Новобузького району Миколаївської області стосовно надання позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а також те, що зобов`язання відповідача судовим рішення по іншій адміністративній справі повторно розглянути клопотання позивачки знову призвело до прийняття необґрунтованої відмови та необхідності звернутись з даним адміністративним позовом, то належним способом захисту порушених прав позивачки слугуватиме судове рішення про зобов`язання відповідача видати зазначений дозвіл.

Стосовно доводу скаржника, що земельної ділянки площею 14,7291 га, кадастровий номер :05:000:0450 не існує, а також, що земельна ділянка була розподілена між іншими громадянами, які оформили право власності на свої частки (2 га), судова колегія звертає увагу на таке.

У рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 червня 2019 року № 400/1416/19 , яке набрало законної сили, було встановлено, що на момент розгляду заяви позивачки спірна земельна ділянка не перебувала у власності або користуванні фізичних або юридичних осіб. Рішення про затвердження проекту землеустрою та фактичне відведення спірної земельної ділянки громадянам України відповідачем прийнято не було.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доказів того, що земельної ділянки площею 14,7291 га, кадастровий номер :05:000:0450 не існує, а також те, що зазначена ділянка поділена до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Підсумовуючи усе викладене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення або ухвала суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі № 400/3643/19 за позовом ОСОБА_1 до Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Шляхтицький О.І.