Справа № 640/671/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/671/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Бужак Н.П. та Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до директора Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України ОСОБА_5 та Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив:

- визнати протиправними дії директора Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України ОСОБА_5 щодо порушення строків надання відповіді, відмови від перевірки скарги позивача та надання відповіді по суті скарги, розгляду скарги без участі позивача;

- зобов`язати директора Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України ОСОБА_5 провести перевірку в повному обсязі та надати повну відповідь на скаргу від 07 серпня 2018 року;

- визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, які полягають у ненаданні відповіді на скаргу позивача від 28 вересня 2018 року;

- зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати відповідь на скаргу від 28 вересня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційної скаргою, у якій просить скасувати рішення суду від 10 лютого 2020 року та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи. Скаржник вказує на те, що відповідачами допущено протиправні дії щодо неналежного розгляду скарг.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від відповідачів до суду не надходив.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову частково, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2018 року Міністерством соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики) зареєстровано скаргу ОСОБА_1 на незаконні дії заступника директора департаменту оздоровлення та санаторно-курортного лікування, начальника відділу нормативно-методичного забезпечення оздоровлення та відпочинку дітей ОСОБА_2 .

Мінсоцполітики надано відповідь від 13 вересня 2018 року № 495/0/142-18/378, в якій повідомлено позивача, що на цей час ОСОБА_2 не працює на посаді заступника директора департаменту оздоровлення та санаторно-курортного лікування.

Також 28 вересня 2018 року Мінсоцполітики зареєстрована скарга позивача щодо неналежного розгляду скарги від 07 серпня 2018 на дії ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що на час звернення до суду відповіді Мінсоцполітики на скаргу від 28 вересня 2018 року не отримав.

Не погоджуючись із діями директора Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України ОСОБА_5 та Мінсоцполітики щодо неналежного розгляду скарг, поданих в порядку Закону України «Про звернення громадян», ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що скарги позивача по суті стосуються звернення до Мінсоцполітики іншої особи ОСОБА_3 , та пов`язані із незгодою позивача із порядком та характером розгляду звернень іншої особи, а тому права позивача не є порушеними.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Під час дослідження скарги позивача від 07 серпня 2018 року колегія суддів встановила, що предметом скарги є саме незаконні дії заступника директора департаменту оздоровлення та санаторно-курортного лікування - начальника відділу нормативно-методичного забезпечення оздоровлення та відпочинку дітей ОСОБА_2 допущені по відношенню до позивача.

Натомість обставини розгляду скарги ОСОБА_3 передували обставинам, що призвели, на думку позивача, до порушення його прав.

Крім того, не погодившись із відповіддю від 13 вересня 2018 року позивач подав 28 вересня 2018 скаргу до Мінсоцполітики, в якій повідомив про порушення директором Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України ОСОБА_5 прав позивача на належний розгляд його скарги, поданої в порядку Закону України "Про звернення громадян".

Надаючи оцінку доводам позивача щодо неналежного розгляду відповідачами скарг, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР.

Відповідно до ст. 1 цього Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 4 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Разом з тим, п. 1, 5, 6 та 9 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

З матеріалів справи вбачається, що обставинами які зумовили звернення із скаргою, ОСОБА_1 зазначає розповсюдження ОСОБА_2 неправдивої інформації, зокрема про ініціювання та написання скарги саме позивачем від імені ОСОБА_3 , створенні конфліктної ситуації між позивачем та організатором лагерю ОСОБА_4 .

Позивач в скарзі від 07 серпня 2018 року просив провести службову перевірку відносно ОСОБА_2 , встановити факти протиправних дій та порушення етики.

Також позивач просив провести перевірку за його участі, відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про звернення громадян».

Разом з тим відповідь Мінсоцполітики за підписом Директора Департаменту забезпечення прав дітей на оздоровлення ОСОБА_5 від 13 вересня 2018 року № 495/о/142-18/378 не містить вирішення питання про усунення недоліків у роботі посадової особи установи та не містить повідомлення про перевірку фактів, визначених позивачем у заяві від 07 серпня 2018 року.

Директором Департаменту ОСОБА_5 лише надано відповідь з посиланням на те, що на час розгляду скарги позивача ОСОБА_2 не працює на посаді заступника директора Департаменту захисту прав дітей та усиновлення - начальника відділу нормативно-методичного забезпечення оздоровлення та відпочинку дітей.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що Департамент забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України не здійснив розгляд і вирішення скарги ОСОБА_1 по суті.

Окрім того оскільки розгляд скарги здійснено Департаментом за відсутності позивача, колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи позивача про порушення його права, передбаченого ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» на участь у розгляді поданої скарги.

Також колегія суддів вважає, що відповідач порушив місячний строк розгляду звернення, встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», оскільки фактично відповіді на скаргу позивача надано не було.

Отже Департаментом не було належним чином, з урахуванням вимог встановлених ст.ст. 15, 18, 19 Закону України "Про звернення громадян" розглянуто скаргу позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання протиправними дій Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України, які полягають у невирішенні по суті у строк визначений законом скарги позивача від 07 серпня 2018 року та здійснення розгляду такої скарги без участі скаржника та зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 .

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Міністерства соціальної політики України із скаргою від 28 вересня 2018 року на дії Директора департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення щодо неналежного розгляду скарги позивача від 07 серпня 2018 року.

Суд першої інстанції зазначав, що в матеріалах справи наявний лист Мінсоцполітики щодо повторного звернення позивача, та звертав увагу на те, що позивачу надано відповідь листом від 19 вересня 2018 року.

Також суд першої інстанції зазначав, що в матеріалах справи наявна копія листа Мінсоцполітики від 12 листопада 2018 року № 4259/0/5-18/37 на повторне звернення позивача із роз`ясненнями норм законодавства та фактичних обставин організації відпочинку дітей.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 до Мінсоцполітики з скаргою від 28 вересня 2018 року став неналежний розгляд директором Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України ОСОБА_5 скарги від 07 серпня 2018 року.

Разом з тим, зі змісту листа Мінсоцполітики від 19 вересня 2018 року вбачається, що його надано за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , яке надійшло на Урядову гарячу лінію Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2018 року № ЧЕ - 8520465.

Тобто, обставини які зумовили надання вказаної відповіді Мінсоцполітики виникнули раніше аніж було направлено позивачем скаргу від 28 вересня 2018 року.

Під час дослідження листа Мінсоцполітики від 12 листопада 2018 року № 4259/0/5-18/37 колегія суддів встановила, що зазначений лист не містить посилання, що його надано за наслідками розгляду скарги позивача від 29 вересня 2018 року. Зазначеним листом роз`яснено позивачу порядок організації оздоровлення та відпочинку дітей, повідомлено про розслідування обставини незадовільної організації оздоровлення та відпочинку дітей з м.Васильківа. Жодних відомостей щодо порушених у скарзі питань про надання позивачу неналежної відповіді Департаментом забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України на скаргу від 07 серпня 2018 року, вказаний лист не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені вище відповіді не свідчать про належний розгляд скарги позивача саме від 28 вересня 2018 року.

В матеріалах справи відсутня відповідь Мінсоцполітики за наслідками розгляду скарги позивача від 28 вересня 2018 року.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що Мінсоцполітики не здійснило розгляду скарги позивача від 28 вересня 2018 року.

Колегія суддів зазначає, що бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є пасивна поведінка відповідного суб`єкта, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та (або) іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Отже Мінсоцполітики допущено протиправну бездіяльність щодо не надання відповіді на скаргу позивача від 28 вересня 2020 року, поданої в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позову в частині вимог до Мінсоцполітики шляхом визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу позивача від 28 вересня 2018 року та зобов`язання розглянути його скаргу.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 10 лютого 2020 року та є підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року - скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики України, які полягають у не вирішенні по суті з порушенням строку, визначеного Законом України "Про звернення громадян" без участі скаржника, скарги ОСОБА_1 від 07 серпня 2018 року.

Зобов`язати Департамент забезпечення прав дітей та оздоровлення Міністерства соціальної політики повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 07 серпня 2018 року та надати відповідь в установленому Законом України "Про звернення громадян" порядку.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 28 вересня 2018 року.

Зобов`язати Міністерство соціальної політики України розглянути звернення ОСОБА_1 від 28 вересня 2018 року та надати відповідь в установленому Законом України "Про звернення громадян" порядку.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк