Справа № 320/230/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2020 року м. Київ № 320/230/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування акту, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в якому просила: визнати неправомірним та скасування розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. №106-р «Про визначення робочого місця» в частині, а саме « 2. ВИЗНАЧИТИ робоче місце працівникам, які виконують трудову функцію поза межами територіального розташування структурних підрозділів Офісу великих платників на 60 календарних днів з дня ознайомлення з відповідним повідомленням про зміну істотних умов державної служби та прийняттям рішення щодо подальшого проходження державної служби на нових умовах за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , головному державному ревізору-інспектору відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки суперечить вимогам законодавства чинним станом на дату його прийняття. З огляду на вищевикладене просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для скасування такого наказу та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працює в органах податкової служби з 04.05.1992р., що підтверджується копією трудової книжки позивача. (а.с.22-26)

Так, з 11.08.2016р. позивач призначена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери Офісу ВПП ДФС.

При призначенні позивача на посаду, між нею та відповідачем було обумовлено місце роботи, а саме: структурний підрозділ Офісу ВПП ДФС, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, проспект Металургів, 36-б.

Водночас, наказом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 05.10.2018р. № 990-о «Про переведення працівника на іншу посаду» позивача призначено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери. (а.с. 129)

Розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017р. №46-р «Про визначення робочого місця» визначено робочі місця працівникам, які виконують трудову функцію поза межами територіального розташування Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в тому числі позивача ОСОБА_1 (а.с. 127-128)

Розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 20.11.2018р. № 98-р «Про визначення робочого місця» скасовано Розпорядження Офісу від 18.08.2017р. № 46-р «Про визначення робочого місця в частині визначення робочого місця: «головному державному ревізору-інспектору відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери ОСОБА_1». (а.с.131)

Позивач вважаючи вищезазначене розпорядження протиправним 27.11.2018р. звернулась до відповідача із заявою в якій просила надати їй роз`яснення щодо подальшого виконання трудових обов`язків та залишити робочим місцем: АДРЕСА_1 ). (а.с.16)

Листом відповідача від 07.12.2018р. № 999/14/28-10-04-01-24 позивача повідомлено про те, що розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 20.11.2018р. № 98-р «Про визначення робочого місця» скасовано. Одночасно наголошено, що відповідно до ст. 43 Закону України «Про державну службу» позивач повідомляється про зміну істотних умов державної служби за посадою, яку обіймає позивач, а саме зміна визначення робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 на визначення робочого місця за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г. На період прийняття рішення про погодження чи відмову проходження державної служби на нових умовах, не більше 60 календарних днів з дня ознайомлення з вказаним повідомленням позивачу відповідно до розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. № 106-р «Про визначення робочого місця» визначено робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 18)

Так, розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. № 106-р «Про визначення робочого місця» (визначалось робоче місце позивача на 60 календарних днів за адресою: АДРЕСА_1 ) з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. (а.с. 19)

Водночас, 06.12.2018р. відповідачем складено повідомлення про зміну істотних умов державної служби, за яким ОСОБА_1 повідомлено про наступну зміну істотних умов державної служби по закінченню 60 календарних днів з моменту вручення, а саме: про зміну визначення робочого місця з адреси: АДРЕСА_1 , на адресу: м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г з яким позивач ознайомлена 17.12.2018р. (а.с. 20)

08.02.2019р., позивачу було надано працівниками Криворізького відділу податкового супроводження підприємств Дніпропетровського управління, пропозиції вакантних посад в Офісі ВПП ДФС відповідно до кваліфікації ОСОБА_1 , з ознайомленням якого позивач відмовилась, про що 08.02.2019р. складено акт. (а.с. 137, 138)

З огляду на вказане, службовою запискою від 13.02.2019р. № 9551/28-10-04-02-32 управлінням по роботі з персоналом направлено ОСОБА_1 перелік вакантних посад відповідно до її кваліфікації. (а.с. 139-145)

Позивач вважаючи п. 2 розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. №106-р «Про визначення робочого місця» протиправним та таким, що порушує її права та законні інтереси, звернулась до суду.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненняхвизначено Законом України «Про державну службу».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу», державний службовець зобов`язаний, зокрема, виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1-3, 5-9 ст. 9 Закону України «Про державну службу», державний службовець під час виконання посадових обов`язків діє у межах повноважень, визначених законом, і підпорядковується своєму безпосередньому керівнику або особі, яка виконує його обов`язки.

Державний службовець зобов`язаний виконувати накази (розпорядження), доручення керівника, видані в межах його повноважень, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Наказ (розпорядження), доручення має містити конкретне завдання, інформацію про його предмет, мету, строк виконання та особу, відповідальну за виконання.

Наказ (розпорядження) має бути письмовим, а доручення може бути письмовим або усним.

Наказ (розпорядження), доручення може бути скасовано керівником, який його видав, а також керівником вищого рівня або органом вищого рівня.

Державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення. Одночасно з виконанням такого наказу (розпорядження), доручення державний службовець зобов`язаний у письмовій формі повідомити про нього керівника вищого рівня або орган вищого рівня. У такому разі державний службовець звільняється від відповідальності за виконання зазначеного наказу (розпорядження), доручення, якщо його буде визнано незаконним у встановленому законом порядку, крім випадків виконання явно злочинного наказу (розпорядження), доручення.

Якщо державний службовець виконав наказ (розпорядження), доручення, визнані у встановленому законом порядку незаконними, і не вчинив дій, зазначених у частині шостій цієї статті, він несе відповідальність за своє діяння відповідно до закону.

Керівник у разі отримання вимоги державного службовця про надання письмового підтвердження наказу (розпорядження), доручення зобов`язаний письмово підтвердити або скасувати відповідний наказ (розпорядження), доручення в одноденний строк.

У разі неотримання письмового підтвердження у зазначений строк наказ (розпорядження), доручення вважається скасованим.

За видання керівником та виконання державним службовцем явно злочинного наказу (розпорядження), доручення відповідні особи несуть відповідальність згідно із законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 05.10.2018р. № 990-о «Про переведення працівника на іншу посаду» позивача призначено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери. (а.с. 129)

Розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017р. №46-р «Про визначення робочого місця» визначено робочі місця працівникам, які виконують трудову функцію поза межами територіального розташування Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в тому числі ОСОБА_1 . Так, відповідно до п.п. 1.3 п. 1 вказаного розпорядження, робоче місце позивача: АДРЕСА_1 (а.с. 127-128)

20.11.2018р. начальник управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери службовою запискою звернулась до начальника управління по роботі з персоналом в якій зазначила про те, що наразі в управлінні податкового супроводження підприємств невиробничої сфери на супроводженні відсутні підприємства, які територіально знаходяться біля м. Кривий Ріг. З огляду на вказане повідомила про неактуальність розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017р. №46-р «Про визначення робочого місця» в частині визначення робочого місця ОСОБА_1 (а.с. 130)

Розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 20.11.2018р. № 98-р «Про визначення робочого місця» скасовано Розпорядження Офісу від 18.08.2017р. № 46-р «Про визначення робочого місця в частині визначення робочого місця: «головному державному ревізору-інспектору відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери ОСОБА_1». (а.с. 131)

Позивач вважаючи вищезазначене розпорядження протиправним 27.11.2018р. звернулась до відповідача із заявою в якій просила надати їй роз`яснення щодо подальшого виконання трудових обов`язків та залишити робочим місцем: АДРЕСА_1 . (а.с.16)

Так, розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. № 106-р «Про визначення робочого місця» відповідно до ст. 7, 43 Закону України «Про державну службу» та п. 3 ст. 29 КЗпП України скасовано розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 20.11.2018р. № 98-р «Про визначення робочого місця» та визначено робоче місце позивача, як працівника, який виконує трудову функцію поза межами територіального розташування структурних підрозділів Офісу великих платників на 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби та прийняттям рішення щодо подальшого проходження державної служби на нових умовах за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 135)

Таким чином, аналізуючи зміст оскаржуваного розпорядження, суд зазначає таке.

Так, зі змісту п. 1 оскаржуваного розпорядження вбачається, що розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 20.11.2018р. № 98-р «Про визначення робочого місця» скасовано.

З вищевикладеного, встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносини чинними залишились:

1. розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017р. №46-р «Про визначення робочого місця» в частині, що стосується позивача;

2. розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. № 106-р «Про визначення робочого місця» відповідно до ст. 7, 43 Закону України «Про державну службу».

Водночас, п.п. 1.3 п. 1 розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017р. №46-р «Про визначення робочого місця», визначено робочі місця працівникам, які виконують трудову функцію поза межами територіального розташування Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в тому числі ОСОБА_1 , таким робочим місцем визначено: м. Кривий Ріг, проспект Металургів, 36-б.

Попри вищевикладене, п. 2 розпорядження Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06.12.2018р. № 106-р «Про визначення робочого місця» відповідно до ст. 7, 43 Закону України «Про державну службу» визначено робоче місце позивача, як працівника, який виконує трудову функцію поза межами територіального розташування структурних підрозділів Офісу великих платників на 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби та прийняттям рішення щодо подальшого проходження державної служби на нових умовах за адресою: АДРЕСА_1 .

З вищевикладеного вбачається, що оскаржуваний наказ жодним чином не порушує прав позивача, оскільки ним фактично дублюється встановлене розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017р. №46-р «Про визначення робочого місця» її робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 (але на 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби та прийняттям рішення щодо подальшого проходження державної служби на нових умовах).

Так, суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що підстави для скасування такого розпорядження та задоволення позовних вимог відсутні.

Більше того, як вбачається зі змісту адміністративного позову та, зокрема, його прохальної частини, позивач не оскаржує розпорядження в частині його першого пункту, оскільки останній вважає законним.

Натомість, суд наголошує, що здебільшого позивач в обґрунтування адміністративного позову посилається на протиправність повідомлення про зміну істотних умов праці від 06.12.2018р., недотримання процедури повідомлення позивача зі зміною умов праці та взагалі наявності для такого підстав.

Однак, такі доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного розпорядження.

Одночасно, судом враховується, що рішенням Дніпропетровського окружного суду від 26.09.2019р. у справі №160/6738/19 залишеним в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020р. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 179-о від 18.02.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, у зв`язку з відмовою її від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, пункту 6 ст.83 Закону України "Про державну службу". Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 557-о від 10.06.2019 року про внесення змін до наказу від 18.02.2019 року № 179-о в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, 10.06.2019 року, у зв`язку з відмовою її від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, пункту 6 ст.83 Закону України "Про державну службу". Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби поновити ОСОБА_1 на роботі на раніше займаній посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств зв`язку та інформаційно-комунікаційного забезпечення управління податкового супроводження підприємств невиробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Більше того, судом враховується позиція Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформована, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська