Справа № 640/25556/19
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року м. Київ № 640/25556/19

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до ДПІ в Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві

про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Державної податкової інспекції в Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві від 20.12.2016 року №3964-17.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач отримав свідоцтво про право на спадщину від 03.04.2014 року на ј житлового будинку. Згідно з податковим законодавством платник податку зобов`язаний подати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію). У позивача виник податковий борг відповідно до податкової вимоги від 20.12.2016 року №3964-17. Після чого позивачем було сплачено необхідну, на думку позивача, суму податкового боргу, а саме 4466,25 грн. відповідно до ставки за податком 5 відсотків від 89 325, 00 грн. - ј від всієї вартості майна (357 300, 00 грн. - 100% вартості успадкованого майна), у той час як розрахунок штрафних санкцій відповідачем був зроблений, виходячи з повної вартості успадкованого позивачем об`єкта.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 24.12.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

До суду надійшов відзив відповідача, у якому відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем в порушення вимог п. п. 164.2.10.п.164.2 ст.164, п. п. 174.2.2 п.174.2 ст.174 розділу IV Податкового кодексу не задекларовано дохід, що підлягає оподаткуванню за 2014 рік на загальну суму 357300,00 грн. і відповідно занижено суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягають сплаті до бюджету за 2014 рік, на загальну суму 17865,00 грн. Надалі за результатами перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 донараховано податок на доходи фізичних осіб, якій підлягає сплаті до бюджету, у розмірі 17865,00 грн.

Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, у якій позивач вказав, що ним сплачено необхідну суму податкового збору після отримання податкової вимоги від 20.12.2016 року №3964-17, а отже виконано податкові зобов`язання в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

03.04.2014 року позивачем було отримано свідоцтво про право на спадщину на ј житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 24.

ДПІ в Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві направлено податкову вимогу від 20.12.2016 року №3964-17 про сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, якою позивача повідомлено, що станом на 19.12.2016 року сума податкового боргу платника податків за узгодженими грошовими зобов`язаннями становить 22501, 25 грн., у тому числі податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування:основний платіж - 17865,00 грн., штрафні санкції - 4636,25 грн.

Позивач вважає, що податкова вимога є незаконною, оскільки відповідачем невірно застосовано розрахунок штрафних санкцій, на підставі чого у позивача виникають необґрунтовані фінансові зобов`язання, з огляду на що позивач звернувся за захистом порушених прав з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п. п. 14.1. 175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до п.6.1 ст.6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Пунктом.8.1 та п.8.2 ст.8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених Кодексом.

Згідно п. 9.1.2 п.9.1. ст. 9 ПК України - податок на доходи фізичних осіб відноситься до загальнодержавних податків.

Відповідно до п. п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 49.18 ст. 49 ПКУ встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює, зокрема, календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним (пп. 49.18.4).

Згідно з п. 179.1 ст. 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи відповідно до цього Кодексу.

У разі неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до п. 49.2 ст. 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою, зокрема, накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання (п. 120.1 ст. 120 ПК України).

Об`єктом оподаткування резидента с загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п. п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПКУ) та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), (п. п. 163.1.2 и. 163.1 ст. 163 ПК України).

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (п. п.1.2. п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу).

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом (абз. 1 п. 164.1 ст. 164 ПК України).

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду ( абз. 2 п. 164.1 ст. 164 ПК України).

Згідно п.п.164.2.10 п. 164.2. ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Стаття 174 ПК України встановлює порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав.

Пунктом 174.6. ст.174 ПК України встановлено, що об`єкти дарування, зазначені в пункті 174.1 цієї статті, подаровані платнику податку іншою фізичною особою, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини.

Доходи у вигляді дарунка, нараховані (виплачені, надані) платнику податку юридичною особою або фізичною особою - підприємцем, оподатковуються на загальних підставах, передбачених цим розділом для оподаткування додаткового блага.

Згідно з п. 174.1. ст. 174 ПК України об`єкти спадщини платника податку поділяються з метою оподаткування, зокрема, на об`єкт нерухомості.

Відповідно до п. 174.3. ПК України, особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину. Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, зазначається в річній податковій декларації.

Відповідно до п. 174.2 Податкового кодексу України, об`єкти спадщини оподатковуються: за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу, вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не зазначені у підпункті 174.2.1 цього пункту; (п. 174.2.2 ПК України).

Згідно з п. 167.2. ст. 167 ПК України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування.

Як видно з матеріалів справи, перевіркою дотримання встановленого порядку подання податкових декларацій встановлено, що податкова декларація про майновий стан і доходи за 2014 рік платника податків-фізичної особи позивача до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві не подана. У порушення вимог п.п. 164.2.10.п.164.2 ст.164, п.п. 174.2.2 п.174.2 ст.174 розділу IV Податкового кодексу позивачем не задекларовано дохід, що підлягає оподаткуванню за 2014 рік. Позивачем сплачено 4466,25 грн. відповідно до ставки за податком 5 відсотків від 89 325, 00 грн. - ј від всієї вартості майна (357 300, 00 грн. - 100% вартості успадкованого майна). Надалі за результатами перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 донараховано податок на доходи фізичних осіб, якій підлягає сплаті до бюджету, у розмірі 17865,00 грн.

Відтак, судом встановлено, що заборгованість виникла у відповідача у зв`язку з неповною сплатою нарахованого відповідачем податкового зобов`язання.

Проте судом встановлено, що відповідно до чинного законодавства власники несуть відповідальність за майно, яке знаходиться у їх власності, у тому числі за майно, отримане в результаті успадкування.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦКУ).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки в спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою ст. 1270 і ст. 1276 Цивільного кодексу, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до ст.. 355 ЦКУ майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ст. 356 ЦКУ власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 360 ЦКУ встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 322 ЦКУ встановлює обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки майно, яке перебуває на праві спільної часткової власності, належить усім співвласникам, цілком очевидно, що останні зобов`язані нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів та інших обов`язкових платежів та нести відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності.

Участь кожного співвласника у «витратах на управління, утримання та збереження спільного майна» означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування.

Враховуючи норми цивільного законодавства, судом встановлено, що співспадкоємці зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного спадкового майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності.

Суд виходить з того, що право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Більшість спорів, які виникають у сфері втручання держави в право власності фізичної чи юридичної особи, потенційно вимагають від українських судів застосування положень ст. 1 Першого протоколу. Тому для суддів і учасників судових процесів важливим є правильне розуміння критеріїв, які належить оцінювати на предмет відповідності втручання в право власності принципам, закладеним у ст. 1 Першого протоколу, а також обґрунтоване (адекватне, виважене, виправдане) застосування практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Конвенція в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила:

(а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;

(б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним;

(в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:

(а) чи є втручання законним;

(б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»;

(в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних органів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Принцип «пропорційності», закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

ЄСПЛ у рішеннях у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» та «Ісмаїлов проти Російської Федерації» наголошує на одному з обов`язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільним та приватним інтересами. Складові цього критерію не є універсальними (абсолютними), оскільки не існує чіткого, виключного переліку обставин, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення цієї «справедливої рівноваги».

Відтак, дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Суд бере до уваги, що згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Враховуючи зазначене та виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить, що податкова вимога відповідача, відповідно до якої на позивача покладається обов`язок сплати податковий борг за ставкою 5% від 100% вартості успадкованого майна у той час як позивач успадкував лише частку спадкового майна (ј житлового будинку) і володіє нею відповідно до права спільної часткової власності, є протиправною, оскільки не є пропорційною щодо прав позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податковий борг виник внаслідок несплати позивачем частини податкового зобов`язання, які нараховані податковим органом всупереч положенням чинного законодавством.

Позиція суду відповідає практиці Верховного суду. У Рішенні №640/6274/16ц банк звернувся до особи з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Позивач зазначав, що позичальник, яка не виконала взятих на себе зобов`язань, померла і спадкоємцем, який прийняв спадщину після її смерті, є відповідач. Верховний суд зазначив, що згідно із ст.. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Суд роз`яснив, що за змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, а також виходячи з правил ЄСПЛ щодо застосування ст. 1 Першого протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства втручання в право власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Оскільки, позов задоволено у повному обсязі, на користь позивача слід присудити судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) до ДПІ в Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві (02217, м. Київ, вул. Верховинна, 9) про визнання протиправною та скасування вимоги -задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Державної податкової інспекції в Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві від 20.12.2016 року №3964-17 щодо необхідності сплати податковий борг (донарахований податок на доходи фізичних осіб) у розмірі 17865,00 грн.

3. Стягнути з ДПІ в Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві (02217, м. Київ, вул. Верховинна, 9) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст. .ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А. Качур