Справа № 320/3807/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2020 року № 320/3807/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

о б с т а в и н и с п р а в и:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 6097 від 20.01.2020 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням № 6097 від 20.01.2020 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що вказане рішення прийнято на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, тобто, коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Водночас, позивач не погоджується з вказаним рішенням відповідача, оскільки воно не містить жодних посилань на конкретні обставини, що слугували підставою для його прийняття, зокрема, які дії позивача загрожують національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю тощо.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведенням судового засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 задоволено клопотання представника відповідача та продовжено Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області процесуальний строк для надання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Частиною п`ятою статті 162 КАС України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Проте, відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву з невідомих для суду причин не скористався.

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною шостою статті 162 КАС України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (частина друга статті 175 КАС України).

Враховуючи, що відповідач по справі своїм процесуальним правом на подання відзиву в установлений судом строк не скористався, суд визнав за необхідне розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Молдова, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 , копія якого наявна у матеріалах справи.

Позивачеві 02.01.2019 було видано дозвіл № 76742 на застосування праці іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_3 , дійсний до 02.01.2023.

Вищевказаний дозвіл було скасовано наказом Київського міського центру зайнятості № 40 від 21.01.2020.

Проте, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.04.2020 у справі № П/320/1007/20, що набрало законної сили 07.08.2020, визнано протиправним та скасовано наказ Київського міського центру зайнятості № 40 від 21.01.2020 в частині скасування дозволу на застосування праці від 02.01.2019 громадянина Молдови ОСОБА_2 в ТОВ «Нетопей.ЮА».

Відповідно до довідки МВС України серії ААА № 0830856, станом на 29.01.2020 позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Судом встановлено, що 18.12.2019 позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 строком дії до 02.01.2023.

20 січня 2020 року Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 .

Згідно з відомостями оспорюваного рішення громадянину республіки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки та тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із спірним рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між учасниками справи, суд виходив з такого.

Частиною першою статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI) передбачено, що іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на тимчасове проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Приписами частини четвертої статті 5 Закону № 3773-VI обумовлено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закон № 3773-VI, підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною четвертою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (крім іноземців та осіб без громадянства, які згідно із законодавством України мають право на працевлаштування без отримання такого дозволу) та зобов`язання роботодавця повідомити центральні органи виконавчої влади, що забезпечують реалізацію державної політики у сферах міграції, зайнятості населення та трудової міграції про дострокове розірвання чи припинення трудового договору (контракту) з таким іноземцем або особою без громадянства.

Частиною вісімнадцятою Закону № 3773-VI передбачено, що окрім документів для відповідної категорії осіб, визначених частинами першою - сімнадцятою цієї статті, іноземці та особи без громадянства подають для отримання посвідки на тимчасове проживання такі документи: 1) чотири кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; 2) паспортний документ іноземця або особи без громадянства з відповідною довгостроковою візою та копією сторінки паспортного документа з такою візою, крім випадків, якщо особа не зобов`язана отримувати таку візу відповідно до цього Закону, інших законів України або міжнародних договорів України. Іноземці або особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, можуть подавати паспортний документ, термін дії якого закінчився або який підлягає обміну, у разі якщо за отриманням нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт агресії проти України або не визнає територіальну цілісність та суверенітет України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Про територіальну цілісність України» від 27 березня 2014 року N 68/262; 3) копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку; 4) документ, що підтверджує сплату державного мита та адміністративного збору за видачу, оформлення або продовження строку дії посвідки.

У разі продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання іноземці та особи без громадянства додатково подають оригінал посвідки на тимчасове проживання.

Уповноважений орган повертає паспортний документ особі одразу після прийняття заяви про видачу або продовження строку дії посвідки.

Пунктом 1 частини першої статті 5-1 Закону № 3773-VI передбачено, що строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить: у випадку, визначеному частиною четвертою статті 4 цього Закону, - строк дії дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства.

Технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок їх оформлення, виготовлення та видачі встановлюються Кабінетом Міністрів України (частина дев`ятнадцята статті 5 Закону № 3773-VI).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 затверджено Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків (далі Порядок № 322 у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 322, посвідка на тимчасове проживання (далі посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Водночас, пунктом 7 Порядку № 322 передбачено, що обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.

Пунктом 16 Порядку № 322 передбачено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі уповноважений суб`єкт) та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (у разі подання документів законним представником); 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) дійсний поліс медичного страхування на весь строк дії посвідки; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати (пункт 32 Порядку № 322).

Підпунктом 1 пункту 33 Порядку № 322 визначено, що для іноземців або осіб без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування: дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства (для іноземців та осіб без громадянства, працевлаштування яких відповідно до законодавства України здійснюється без дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, замість такого дозволу подається трудовий договір (контракт), а для осіб, які мають статус закордонного українця, - трудовий договір (контракт) та посвідчення закордонного українця). Іноземці та особи без громадянства (крім громадян держави, що визнана Верховною Радою України державою-агресором), які відповідно до законів та міжнародних договорів України не зобов`язані отримувати довгострокову візу для оформлення посвідки на тимчасове проживання та отримали дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства не пізніше 30 днів від дати останнього в`їзду на територію України, мають право подати документи на отримання посвідки без виїзду за межі України за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку. Оригінал документа повертається іноземцеві або особі без громадянства, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу / територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки «Згідно з оригіналом» та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів і дати.

Пунктом 37 Порядку № 322 передбачено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

З аналізу вищенаведених норм Закону № 3773-VI та Порядку № 322 вбачається, що для оформлення посвідки на тимчасове проживання заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів.

Суд зазначає, що Порядком № 322 обумовлено підстави для скасування посвідки, зокрема які визначені пунктами 63-66 вказаного Порядку, якими, зокрема, передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, зокрема, коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні (підпункт 4 пункту 63 Порядку № 322).

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Як було встановлено судом громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 18.12.2019 документовано посвідкою на тимчасове проживання на території України № НОМЕР_1 строком до 02.01.2023.

Водночас, спірним рішенням Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 20.01.2020 № 6097 скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Республіки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_2 на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322.

В обґрунтування підстав для скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , відповідач жодних документально підтверджуючих доказів суду не надав та про такі не зазначив.

Натомість судом встановлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 у справі № 320/1803/20, що набрало законної сили 13.08.2020 встановлено, що відповідач посилається на подання Департаменту боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Національної поліції України.

Зі змісту вищевказаного рішення суду від 07.07.2020 у справі № 320/1803/20, яке має преюдиційне значення в межах розгляду цієї справи встановлено, що у вказаному поданні зазначено про те, що Департаментом боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Національної поліції України на постійній основі здійснюються організаційно-практичні заходи спрямовані на нейтралізацію протиправної діяльності на території України. За попередньо отриманою інформацією встановлено, що дружина позивач отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі возз`єднання сім`ї, а саме із чоловіком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (посвідка на тимчасове проживання: № НОМЕР_1 ), який 21.03.2018 засуджений Оболонським районним судом м. Києва за скоєння злочину передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України. ОСОБА_1 з метою отримання паспорту громадянина України у формі ID-картки для себе та своєї дружини, усвідомлюючи недостовірність документів, умисно надавав підроблені паспорта громадянина України співробітникам Центрального районного відділу УДМС України в Миколаївській області та Оболонського відділу ЦНАП у м. Києві.

Відомостями щодо наявності у дружини позивача ОСОБА_3 , зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні, Департамент боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Національної поліції України не володіє.

Додатково зазначено, що на підставі вищевикладеного, беручи до уваги те, що перебуваючи на території України, ОСОБА_3 спільно з чоловіком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 можуть призвести до погіршення криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку, а також мав за мету незаконно легалізуватись на території України, відповідно до частини першої та частини третьої статті 13 Закону та відповідно до пункту 4, пункту 7 статті 63 Постанови КМУ № 322 від 25.04.2018, Департамент вважав би за доцільне, прийняти рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_5 та заборони в`їзду на територію України строком на три роки відносно громадянки Республіки Молдова ОСОБА_3 , ( АДРЕСА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, Департамент боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Національної поліції України, повідомив про те, що Київський міський центр зайнятості повідомлений належним чином щодо скасування дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства виданого на ім`я громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З урахуванням викладеного, Департамент боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Національної поліції України внесено подання до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні відповідно до вимог частини 1 та частини 3 статті 13 Закону та відповідно до пункту 4, пункту 7 статті 63 Постанови КМУ № 322 від 25.04.2018.

Проте, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 у справі № 320/1803/20, що набрало законної сили 13.08.2020, встановлено, що вироком Оболонського районного суду м. Києві від 21.06.2018 у кримінальному провадженні № 1-кп/756/969/18 стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Молдова м. Калушани, громадянина республіки Молдова, освіта вища, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, - затверджено угоду від 07.06.2018 про визнання винуватості між прокурором Миколаївської області ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України та призначено йому узгоджене сторонами покарання у вигляді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

Як вбачається з копію вироку долучено до матеріалів справи № 320/1803/20, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2018 у кримінальному провадженні № 1-кп/756/969/18 набрав законної сили.

Разом з тим, суд в межах адміністративної справи № 320/1803/20 погодився з доводами позивача стосовно того, що ОСОБА_6 станом на час оформлення подання про скасування посвідки ОСОБА_3 слід вважати таким, що не має судимості, оскільки згідно з частинами першою та другою статті 88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Водночас, статтею 89 КК України визначено строки погашення судимості, тобто строки, через які така судимість із засудженої особи знімається.

Пунктом 5 частини першої статті 89 КК України визначено, що такими, що не мають судимості, визнаються: особи, засуджені до основного покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо вони протягом року з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Отже, в силу вимог частини четвертої статті 77 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В той же час, із наявної в матеріалах справи довідки МВС України серії ААА № 0830856, вбачається, що станом на 29.01.2020 позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Отже, діючим законодавством та прийнятим на його реалізацію Порядком № 322 встановлено підстави для скасування посвідки на тимчасове проживання. Зокрема, підпунктом 4 пункту 63 регламентовано, що територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС скасовується посвідка у разі, коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Як вбачається із тексту оскаржуваного рішення про скасування посвідки позивача, воно не містить посилань на підстави його прийняття, а також посилань на те, які саме дії позивача загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Суд вважає, що будь-яка інформація (в тому числі органів Національної поліції) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

І така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є обов`язком ДМС.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, позивач в обґрунтування позову посилалася також на ту обставину, що його син наразі навчається в Ірпінській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 17 в 1 класі, на підтвердження чого надано відповідну довідку № 127 від 23.04.2020. в той же час, дружина позивача ОСОБА_3 має проблеми зі здоров`ям та потребує постійного нагляду лікарів, про що в матеріалах справи свідчать відповідні письмові докази медичної документації.

Суд звертає увагу, що у рішенні від 10.02.2010 року у справі Серявін та інші проти України Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, з метою дотримання принципу верховенства права суб`єкти владних повноважень, у тому числі колегіальні, приймаючи рішення владно-управлінського характеру, мають належним чином його мотивувати. Мотивація прийняття рішення суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій має оцінюватися судом при здійсненні контролю за виконанням судових рішень.

В оскаржуваному рішенні відповідач не вказав жодних фактичних обставин та доказів на підтвердження скоєння ОСОБА_7 дій, які передбачені підпунктом 4 пункту 63 Порядку № 322, що були підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання, а саме не вказано, які саме дії позивача загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідач у рішенні, як на підставу його прийняття, посилається лише на норму Порядку № 322.

Частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Крім того, статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

З огляду на те, що судом встановлено, що ОСОБА_1 , станом на час подання Департаментом боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Національної поліції України 20.01.2020 вважається таким, що не має судимості, а тому скасування тимчасової посвідки на проживання на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322 є необґрунтованим.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та в ньому не вказано мотиви його прийняття з посиланням на приписи підпункту 4 пункту 63 Порядку № 322.

Статтею 1 Закону України від 19.06.2003 № 964-IV «Про основи національної безпеки України» передбачено, що національна безпека захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, кібербезпеки та кіберзахисту, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у справі № 820/2262/17 (провадження № К/9901/1650/18), який викладено в постанові від 18.04.2018.

Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі «Курочкін проти України» (Kurochkin v. Ukraine) від 20.05.2010 (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 07.08.1996 у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Частина друга статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 6097 від 20.01.2020 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 було прийнято за відсутності визначеної Порядком № 302 підстави для його прийняття, відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 КАС України, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності його дій.

Крім того, правом на подання відзиву на позов відповідач не скористався, у встановлений судом строк без поважних причин його не подав, що в силу вимог частини четвертої статті 159 КАС України кваліфікується судом як визнання позову.

Натомість, позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не були спростовані відповідачем.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду жодних належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача № 6097 від 20.01.2020 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 позивача, а відтак вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з вимогами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 840, 80 грн. відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції.

Суд, керуючись частиною першою статті 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, присуджує позивачеві 840, 80 грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 6097 від 20.01.2020 про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 .

Стягнути на користь громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок грн. 80 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (; місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення рішення суду 29.10.2020

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.