Справа № 540/1216/20
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1216/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Державної податкової служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач 1), Державної податкової служби України, Державної податкової служби України (далі - відповідач 2), у якому просить:

- визнати протиправними дії ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі щодо неприйняття звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік поданого ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 );

- зобов`язати ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі прийняти звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, що поданий ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), що поданий позивачем датою фактичного подання, а саме 23.03.2020 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач будучи поставленим з 31.10.2019 року на облік зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, подав до контролюючого органу звіт щодо нарахованого ЄСВ за 2019 рік з урахуванням всіх необхідних обов`язкових реквізитів, передбачених приписами Порядку, затвердженого наказом Мінфіну від 14.04.2015 року №435. Стверджує, що контролюючим не прийнято поданий позивачем звіт з підстави не визначення бази нарахування ЄСВ, у тому числі не менше розміру мінімального страхового внеску. Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки за період, який охоплює звіт, з нього утримувалися внески ЄСВ за місцем роботи. З наведеного позивач робить висновок про наявність правових підстав для ухвалення судового рішення про зобов`язання контролюючого органу прийняти звіт за 2019 рік датою його фактичного подання.

Ухвалою суду від 18.05.2020 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 17.07.2020 року справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. Призначено підготовче засідання на 04.08.2020 року.

Ухвалою суду від 04.08.2020 року залучено до участі у розгляді справи Державну податкову службу України в якості співвідповідача, призначено підготовче засідання, з урахуванням відкладення дати його проведення на 20.08. року, а у подальшому на 14.09. та на 01.10.2020 року.

Згідно поданих до суду відзивів, відповідачі не погоджуються із доводами позовної заяви з підстави порушення позивачем при поданні звіту вимог Порядку, затвердженого наказом Мінфіну від 14.04.2015 року №435, а саме у таблиці 1 додатку 5 в жодному рядку не зазначена сума нарахованого єдиного внеску, а також в жодному рядку не зазначена сума, на яку нараховується ЄСВ.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.10.2020 року.

Сторони до судового засідання не з`явились, натомість подали до суду заяви, згідно яких просили здійснювати розгляд справи без їх участі.

Відтак суд згідно приписів ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи здійснюватиметься в порядку письмового провадження та на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Херсонська ДПІ (Херсонський район) з 31.10.2019 року, як платник єдиного соціального внеску за реєстраційним номером 2462, що підтверджується наданим до суду повідомленням ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 31.10.2019 року №045.

Згідно свідоцтва від 16.10.2019 року серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю.

23.03.2020 року позивачем подано до ДПС України звіт за формою №Д5 (річна) про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік. Звіт отримано відповідачем 2, що слідує з квитанції №1.

Згідно квитанції №2, позивачу відмолено у прийнятті звіту з підстави не зазначення у таблиці 1 додатку 5 суми нарахованого єдиного внеску, та суми, на яку нараховується єдиний внесок.

Позивач не погодився з такою позицією, оскільки у 2019 році він перебував у трудових відносинах, тобто був найманим працівником, з доходів якого роботодавець утримував та перераховував до бюджету єдиний соціальний внесок та відповідно подавав звітність про таке нарахування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги контролюючого органу визначати у звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску базу нарахування ЄСВ (у тому числі не менше розміру мінімального страхового внеску), з огляду на наявність обов`язку нараховувати та сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі у позивача, який був зареєстрований як особа, що здійснювала незалежну професійну діяльність протягом 2019 року, за умови, що у цей період він був найманим працівником та його роботодавець нараховував та сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру та подавав про це звітність.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, а також нормами Закону №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Підпункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI), адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону №5076-VI, адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI передбачено, що до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб, шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок нарахування та сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником та не отримує доходів від незалежної професійної діяльності), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Відтак, оскільки сплата єдиного внеску за особу, яка провадить незалежну професійну (при цьому не отримує доходу від такої діяльності) та одночасно є найманим працівником, здійснюється її роботодавцем, то саме останнім має подаватися звітність до органів доходів і зборів із відображенням сум нарахованого внеску своєму працівникові за відповідний період.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС та ДПС України, щодо необхідності нарахування та сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС, мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно будучи найманим працівником не отримують доходу від адвокатської діяльності, спричиняє подвійне його нарахування та сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

За встановленими судом обставинами, ОСОБА_1 будучи адвокатом з 16.10.2019 року, у 2019 році доходу від адвокатської діяльності не отримував, що відповідачами не заперечується та підтверджується податковою декларацією про майновий стан і доходи за 2019 рік.

Разом з тим, у тому ж 2019 році позивач був найманим працівником - начальником юридичного бюро у ПАТ «Херсонський хлібокомбінат» (), що підтверджується записом у його трудовій книжці за №7 (стор. 6-7). У цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачами та підтверджується індивідуальною відомістю Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 (форма ОК-7), звітами ПАТ «Херсонський хлібокомбінат» про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за жовтень, листопад, грудень 2019 року (періоди перебування позивача у статусі особи, яка провадить незалежну професійну діяльність) та довідкою відповідача 1 від 28.02.2020 року №591/10/21-00-10-01-13 про підтвердження відсутності заборгованості у товариства податкового боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску.

За цих обставин варто зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який подавався звіт (2019 рік), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по нарахуванню та сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Суд зауважує на тому, що приписи Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Мінфіну від 14.04.2015 року №435, у даному випадку не застосовуються, так як відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює та доходу від такої діяльності не отримує, положеннями цього Порядку не врегульовано.

Відтак зважаючи на відсутність у позивача обов`язку нараховувати та сплачувати єдиний внесок у 2019 році за вищенаведених обставин, наведене свідчить про відсутність у позивача обов`язку подавати звіт про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за цей період, у зв`язку із чим, право позивача на подання звіту та прийняття його контролюючим органом не може вважатися порушеним.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена а постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року по справі №826/4406/16.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Згідно приписів ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу, проте згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 12, 19, 161- 163, 167 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Державної податкової служби України (, 73003, м. Херсон, просп. Ушакова, 75) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя С.В. Гомельчук

кат. 111000000