Справа № 826/24697/15
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Парінова А.Б.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року

у справі №826/24697/15 (розглянуто в порядку письмового провадження)

за позовом Консорціуму «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд»

до відповідача Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Консорціум «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд» (надалі - позивач, Консорціум «НВО «Укргідроенергобуд») з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач), в якому просить суд, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд:

- скасувати податкове повідомлення -рішення № від 28.06.2015;

- визнати протиправними дії ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, які полягають у встановленні завищення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за грудень 2014 року в сумі 747 678,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні відповідних показників податкової звітності з податку на додану вартість є хибними, базуються виключно на суб`єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року адміністративний позов Консорціуму «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд» задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.06.2015р. №, складене Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головним управлінням ДФС у м. Києві.

В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку контролюючого органу мають ознаки фіктивності. А тому правочини, що укладені між позивачем і такими контрагентами не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє право на формування показників податкової звітності на підставі безтоварних господарських операцій.

В судовому засіданні представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що співробітниками Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено позапланову виїзну перевірку Консорціуму «Науково-виробниче об`єднання «Укргідроенергобуд» з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні фінансово-господарських операцій по взаємовідносинах з ТОВ "Компанія "Дісо", ТОВ "Тріада торг" за період з 01.11.2014 року по 31.12.2014 року.

За результати проведеної перевірки контролюючим органом складено акт №257/26-59-22-02/33834660 від 11.06.2015 року (надалі - акт перевірки).

В акті перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення:

- п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість за листопад 2014 року на загальну суму 709053,00 грн та завищено від`ємне значення різницею між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового)періоду за грудень 2014 року на 747678,00 грн (рядок 19 Декларації за грудень 2014 року).

На підставі висновків викладених у акті перевірки контролюючим органом 28 червня 2015 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 613580,00 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 409053,00 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 204527,00 грн.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що недоліки в первинній документації не можуть свідчити про недоведеність реальності господарської операції з постачання товару оскільки метою складання зазначених документів є підтвердження правомірності відображення в податковому обліку витрат, пов`язаних із транспортуванням, проте, зазначені документи не впливають на формування податкового кредиту за спірними господарськими операціями з приводу постачання товарно-матеріальних цінностей.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом частини першої статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які у розумінні абзацу одинадцятого статті 1 цього Закону є документами, які містять відомості про господарську операцію та відповідно до частини другої статті 9 цього ж Закону повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської діяльності і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III «Податок на прибуток підприємств» Податкового кодексу України.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з пунктом 5 Положення дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Пункти 5 - 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, визначають, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства, за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені ПК України. Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів.

За правилами підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6. статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Отже, формування фінансових показників, які враховуються при визначені оподатковуваного прибутку підприємства, а також податкового кредиту для цілей визначення суми податкових зобов`язань з ПДВ повинно здійснюватися тільки щодо фактичного здійснення господарських операцій, підтверджених належним чином оформленими первинними документами та іншими обліковими документами, складання яких для оформлення операцій певного виду передбачено правовими нормами. При цьому презумується, що такі документи є достовірними, а зафіксована в них інформація розкриває справжній зміст господарської операції, свідчить про її економічну вигоду (виправданість, ризик). Якщо певна господарська операція не відбулася або її зміст інший, ніж той, стосовно якого складені документи, підстави для відтворення фінансових показників операції в податковому обліку відсутні (в разі якщо документи складені про людське око) або ж операція відтворюється відповідно до її дійсного змісту, що відповідає принципу превалювання сутності над формою, згідно з яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Слід враховувати, що при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та визначення оподатковуваного прибутку, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Водночас, кожна з наведених вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що між ТОВ «Компанія «Дісо» (надалі "Постачальник") та Позивачем (надалі - "Покупець") було укладено ряд Договір поставки: від 27.03.2014 року №27/03-14; від 21.01.2014 року №21/01-2014, які за змістом є ідентичними та не підлягають окремому дослідженню (надалі - Договори) (стор. 74 - 84, 96-100 том І).

Згідно п.п.1.1, 1.2 Договорів, Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених Договором, поставити та передати у власність Покупця товарно - матеріальні цінності, необхідні для потреб, що визначені у п. 1.2 цього Договору (далі іменовані як "Обладнання"), а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених Договором, прийняти та оплатити поставлене Обладнання.

Обладнання постачається Покупцю (Позивач) для робіт із завершення будівництва першої черги Дністровської гідроакумулюючої електростанції у складі трьох агрегатів (Уточнення проекту першої черги ГАЕС у складі трьох агрегатів).

Згідно п.4.1 Договору, поставка товару здійснюється на умовах поставки DDP: м. Новодністровськ, Чернівецька обл., Україна, відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс-2000".

В підтвердження виконання умов договору позивачем надано наступні документи: Специфікації; Податкові накладні: №2 від 02.12.2014 року, №1 від 02.12.2014 року, №5 від 05.12.2014 року; Розрахунки коригування: №8 від 24.11.2014 року, №9 від 24.11.2014 року, №4 від 02.12.2014 року, №5 від 02.12.2014 року, №6 від 05.12.2014 року, №7 від 05.12.2014 року, №8 від 05.12.2014 року; Акт взаєморозрахунків; Видаткові накладні №101 від 02.12.2014 року, №46 від 21.11.2014 року, які судом досліджено та копії залучено до матеріалів справи (стор. 85-95, 101 -128 том І).

Так, між ТОВ «ТРІАДА ТОРГ» (надалі "Постачальник") та Позивачем (надалі - "Покупець") було укладено Договір поставки від 09.09.2014 року №2014-09/09, який за змістом є ідентичними вищезазначеним договорам, а тому не підлягають окремому дослідженню (стор. 129 - 133 том І).

В підтвердження виконання умов договору позивачем надано наступні документи: Специфікації; Видаткові накладні: №27 від 18.12.2014 року, №7 від 03.11.2014 року, № 11 від 06.11.2014 року, №13 від 24.11.2014 року, №14 від 25.11.2014 року, №15 від 02.12.2014 року, №16 від 02.12.2014 року, №17 від 03.12.2014 року, №18 від 04.12.2014 року, №19 від 05.12.2014 року, №20 від 08.12.2014 року, №21 від 09.12.2014 року, №22 від 09.12.2014 року, №23 від 03.12.2014 року, №24 від 03.12.2014 року, №25 від 15.12.2014 року, №26 від 18.12.2014 року; повернення постачальнику №1 від 30.11.2015 року; Податкові накладні: №3 від 03.12.2014 року, №4 від 03.12.2014 року, №5 від 03.12.2014 року, №12 від 15.12.2014 року, №1 від 03.11.2014 року, №2 від 06.11.2014 року, №5 від 24.11.2014 року, №6 від 25.11.2014 року, №1 від 02.12.2014 року, №2 від 02.12.2014 року, №6 від 04.12.2014 року, №7 від 05.12.2014 року, №8 від 08.12.2014 року, №9 від 09.12.2014 року, №17 від 09.12.2014 року, №13 від 18.12.2014 року та оборотно-сальдові відомості, які судом досліджено та копії залучено до матеріалів справи (стор. 134-188 том І).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що майно, отримане відповідно до видаткової накладної від 08.12.2014 року № 20, в подальшому поставлене Філії "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго" відповідно до видаткової накладної від 25.05.2015 року № 23 та Акту прийому-передачі обладнання від 25.05.2015 року. Відповідно до зазначеного акту, устаткування упаковане, доставлено комплектно з паспортами.

У подальшому, відповідно до Акту приймання-передачі устаткування до монтажу від 26.05.2015 № 56 Майно прийнято Консорціумом в монтаж. З метою подальшого монтажу обладнання Майно передано в субмонтаж відповідно до Акту на передачу обладнання в монтаж від 28.05.2015 № 56 підрядній організації - ТОВ "Атіс-Україна", з якою Консорціумом укладено Договір субпідряду на виконання будівельно-монтажних, пусконалагоджувальних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів № 2 та № 3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції від 12.09.2013 № 38-01/2011-К.

Підрядною організацією устаткування змонтовано, про що складено відповідні Акти, а саме: Акт змонтованого обладнання за липень 2015 року до акту № 4 (2 етап) та Акт змонтованого обладнання за липень (2 етап) 2015 року до акту № 5.

Виконані роботи ТОВ "Атіс-Україна", у тому числі з монтажу Майна, в установленому порядку прийняті Філією "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго", про що складено відповідні Акти приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в (Акт № 4 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року (2 етап); Акт № 5 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року (2 етап).

Аналогічним чином майно, отримане позивачем від ТОВ "Тріада Торг" за видатковими накладними від 06.11.2014 № 11, від 02.12.2014 № 15 та від 15.12.2014 № 25, від 05.12.2014 № 19, від 03.11.2014 № 7, від 24.11.2014 № 13, від 09.12.2014 № 22 в подальшому передане Філії "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго".

Майно, отримане відповідно до видаткових накладних від 03.12.2014 № 23 та № 24, від 18.12.2014 № 27, від 18.12.2014 № 26 та від 02.12.2014 № 16, від 09.12.2014 № 21 в подальшому поставлене ТОВ "Холдингова Компанія "Енергомонтажвентиляція" відповідно до видаткових накладних від 03.12.2014 № 4, від 18.12.2014 № 29, від 10.12.2014 № 17.

При цьому, Майно, передане ТОВ "Холдингова компанія "Енергомонтажвентиляція", використане даною підрядною організацією у ході виконання робіт по Договору субпідряду на виконання будівельно-монтажних, пусконалагоджувальних робіт та поставку обладнання в ході завершення будівництва першої черги Дністровської гідроакумулюючої електростанції у складі трьох агрегатів від 01.10.2014 № 47-01/2011-К.

Виконані роботи ТОВ "Холдингова компанія "Енергомонтажвентиляція", у тому числі із використанням Майна, в установленому порядку прийняті Філією "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго", про що складено відповідні Акти приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в (Акт № 2 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2015 року; Акт № 4 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року; Акт № 5 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року).

Майно, отримане відповідно до видаткової накладної від 04.12.2014 № 18 в подальшому поставлене ТОВ "Атіс-Україна" відповідно до видаткової накладної від 11.12.2014 №20.

При цьому, Майно, реалізоване на ТОВ "Атіс-Україна", використане підрядною організацією у ході виконання робіт по Договору субпідряду на виконання будівельно-монтажних, пусконалагоджувальних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів № 2 та № 3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції від 12.09.2013 № 38-01/2011-К.

Виконані роботи ТОВ "Атіс-Україна", у тому числі із використанням Майна, в установленому порядку прийняті Філією "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго", про що складено відповідні Акти приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в (Акт № 6 приймання виконаних будівельних робіт за липень (2 етап) 2015 року; Акт № 13 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 року).

Майно, отримане позивачем відповідно до видаткової накладної від 03.12.2014 №17 в подальшому поставлене ТОВ "Атіс-Україна" відповідно до видаткової накладної від 11.12.2014 № 19.

Дане Майно (Повітропроводи) використане підрядною організацією ТОВ "Атіс-Україна" у ході виконання робіт по Договору субпідряду на виконання будівельно-монтажних, пусконалагоджувальних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів № 2 та № 3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції від 12.09.2013 № 38-01/2011-К.

Виконані роботи ТОВ "Атіс-Україна", у тому числі із використанням Майна, в установленому порядку прийняті Філією "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго", про що складено Акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в (Акт № 6 приймання виконаних будівельних робіт за травень (2 етап) 2015 року).

Майно, отримане відповідно до видаткової накладної від 25.11.2014 № 14 в подальшому повернуто ТОВ "ТРІАДА ТОРГ" відповідно до накладної від 30.11.2014 № 1.

Стосовно використання позивачем придбаного обладнання у ТОВ "ДІСО" в рамках власної господарської діяльності, суд зазначає наступне.

Так, Майно, отримане відповідно до видаткової накладної від 05.12.2014 № 103 в подальшому поставлене Філії "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго" відповідно до видаткових накладних від 15.12.2014 № 27 та від 22.05.2015 № 19, а також Актів прийому-передачі обладнання від 15.12.2014 та 22.05.2015.

Згідно зазначених актів, устаткування упаковане, доставлено комплектно з паспортами.

Відповідно до Актів приймання-передачі устаткування до монтажу від 16.12.2014 №116 та від 26.05.2015 № 55, Майно прийнято Консорціумом в монтаж. З метою подальшого монтажу обладнання Майно передано в субмонтаж відповідно до Акту на передачу обладнання в монтаж підрядній організації - ТОВ "Атіс-Україна", з якою Консорціумом укладено Договір субпідряду на виконання будівельно-монтажних, пусконалагоджувальних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів № 2 та № 3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції від 12.09.2013 № 38-01/2011-К.

Підрядною організацією устаткування змонтовано, про що складено відповідні Акти, а саме: Акт змонтованого обладнання за липень 1 етап 2015 року до акту № 7 та Акт змонтованого обладнання за липень 1 етап 2015 року до акту № 3; Акт змонтованого обладнання за липень 2015 року; Акт змонтованого обладнання за липень 1 етап 2015 року до акту № 5 відповідно.

Виконані роботи ТОВ "Атіс-Україна", у тому числі з монтажу Майна, в установленому порядку прийняті Філією "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго", про що складено відповідні Акти приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в (Акт № 7 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року; Акт № 3 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року; Акт № 5 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015 року).

Майно, отримане позивачем відповідно до видаткової накладної від 02.12.2014 № 101 в подальшому поставлене Філії "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго" відповідно до видаткової накладної від 02.04.2015 № 3 та Акту прийому-передачі обладнання від 02.04.2015.

Відповідно до Актів приймання-передачі устаткування до монтажу від 06.04.2015 №37 та № 36 Майно прийнято Консорціумом в монтаж.

Майно, отримане відповідно до видаткової накладної від 21.11.2014 № 46 в подальшому поставлене Філії "Дирекція з будівництва Дністровської ГАЕС" ПАТ "Укргідроенерго" відповідно до видаткової накладної від 25.03.2015 № 24 та Акту прийому-передачі обладнання від 25.03.2015.

Відповідно до Акту приймання-передачі устаткування до монтажу від 25.03.2015 № 29 Майно прийнято Консорціумом в монтаж. З метою подальшого монтажу обладнання Майно передано в субмонтаж відповідно до Акту на передачу обладнання в монтаж від 25.03.2015 №33 підрядній організації - ТОВ "Атіс-Україна", з якою Консорціумом укладено Договір субпідряду на виконання будівельно-монтажних, пусконалагоджувальних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів № 2 та № 3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції від 12.09.2013 № 38-01/2011-К.

Майно, отримане позивачем відповідно до видаткової накладної від 24.11.2014 № 82 в подальшому поставлене ТОВ "Атіс-Україна" відповідно до видаткової накладної від 11.12.2014 №22.

Колегія суддів не бере до уваги посилання контролюючого органу на відсутність у позивача станом на дату проведення перевірки документів, які підтверджуються якість і відповідність придбаної у спірних контрагентів продукції (товару), адже придбане обладнання разом з паспортами якості передавалось в монтаж філії позивача, для потреб якої власне і проводились спірні закупівлі.

Судом першої інстанції встановлено, а апелянтом не спростовано, що спірні господарські операції є реальними та підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи належним чином оформленими копіями первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Вищезазначені документи містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичне їх здійснення.

Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано допустимих та достовірних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента постачання трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів, які встановлені судами, однак не були враховані під час прийняття рішень, та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

Так чинним законодавством, яким регулюються спірні правовідносини, чітко визначено, що подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди - є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи первинні документи обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами податкового обліку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останні складені за результатом фактично проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентами, з дотриманням положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять достатні дані про зміст господарських операцій, їх учасників та підтверджують реальність здійснення таких операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі № 815/2066/16, від 13 жовтня 2020 року по справі № 0340/1408/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Щодо посилань відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних, то колегія суддів зазначає, що Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). Документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика, зокрема у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року по справі № 816/1909/18, від 06 жовтня 2020 року по справі № 140/1611/19 зазначено, що вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Здійснення господарської діяльності контрагентами не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов`язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. Проте, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів відсутності у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб`єктності на момент укладення з ними вказаних вище правочинів, зокрема, того, що вказана юридична особа не була зареєстровані в якості платника податку на додану вартість або того, що їхня реєстрація платником податку на додану вартість була анульована до спірного періоду.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів, які підтверджують фактичне проведення відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

Оцінка документів як письмових доказів здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору, згідно частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладених договорів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій, що позивач надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій з зазначеним контрагентами, проте доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентами сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі №814/2202/16 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву (змісту акту перевірки) на позовну заяву, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

А. Б. Парінов

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2020 року.