Справа № 813/4699/16
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/4699/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Шавель М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Львівського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України у якій згідно заяви про збільшення позовних вимог від 28.02.2017 року просить:

Визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Львівської області у листі від 14.12.2016 року за № 07.24/120/2016 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

Зобов`язати Апеляційний суд Львівської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді без сплати податку;

Визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на дійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала суддею з 17 вересня 1990 року повних 29 роки, у тому числі на посадді судді Апеляційного суду Львівської області. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року її було звільнено з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку відповідно до п. 9 частини 5 статті 126 Конституції України (подання суддею заяви про відставку). Відтак, ОСОБА_1 звернулася до Апеляційного суду Львівської області із заявою про виплату їй вихідної допомоги відповідно до законодавства. У задоволенні вказаної заяви їй було відмовлено у зв`язку з тим, що згідно листа Державної судової адміністрації України від 28.10.2016 року №10-7773/16 "Про надання роз`ясень стосовно виплати вихідної допомоги суддям" вказано, що на суддів, звільнених з посади постановами Верховної Ради України прийнятими до 30.09.2016 року, не поширюються норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року. Таку відмову позивачка вважає протиправною, оскільки на момент виникнення у неї права на відставку у зв`язку з досягненням 20-річного стажу роботи на посаді судді стаття 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII діяла і передбачала пов`язане з цим право на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку, та в подальшому стаття 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI також передбачала пов`язане з цим право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат. Просила задоволити адміністративний позов повністю.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою від 03.01.2017 року відкрито провадження у справі.

За наслідками повторного автоматизованого розподілу, справу № 813/4699/16 передано на розгляд судді Кухар Н.А.

Ухвалою від 28.04.2017 року прийнято справу до розгляду.

Ухвалою від 18.07.2017 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 21.09.2017 року поновлено провадження справі.

Ухвалою від 24.10.2017 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 24.10.2019 року поновлено провадження справі.

Ухвалою від 10.12.2019 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 30.04.2020 року поновлено провадження справі.

Ухвалою від 04.08.2020 року проведено заміну відповідача з Апеляційного суду Львівської області на належного - Львівський апеляційний суд.

Представник Державної судової адміністрації України в наданих суду запереченні та доповненні до відзиву зазначив, що станом на день виходу судді у відставку стаття 136 Закону, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність. Представник відповідача стверджує, що повинні застосовуватись норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення суддів, а відтак підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні.

28.07.2020 року позивач подала відповідь на доповнення до відзиву Державної судової адміністрації України, в якій просила не брати до уваги доводи під час розгляду справи.

Львівський апеляційний суд у відзиві зазначив, що на момент прийняття Верховною Радою постанови "Про звільнення суддів" від 08.09.2016 року, законодавством не було передбачено нарахування та виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат, а тому у відповідача не було достатніх правових підстав для здійснення таких виплат позивачці.

Сторони в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши всі наявні докази у справі, письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 17 вересня 1990 року було обрано народною суддею Радянського районного суду м. Львова і 24.09.1990 року прийнята на посаду судді Радянського районного суду м. Львова .

15 жовтня 1998 року обрана суддею Апеляційного суду Львівської області безстроково.

08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову "Про звільнення суддів" №1513-VIII, якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 Конституції України.

Згідно з наказом Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 виведена із штату апеляційного суду.

29.11.2016 року позивач звернулася до Апеляційного суду Львівської області із заявою про виплату їй вихідної допомоги у зв`язку із звільненням з посади судді Апеляційного суду Львівської області у відставку.

Листом Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2016 року № 07.24/120/2016 позивачці відмовлено у задоволенні вказаної заяви. В листі зазначено, що чинним на момент звільнення позивача Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку. Також зазначили, що у листі Державної судової адміністрації України від 28.10.2016 року №10-7773/16 "Про надання роз`ясень стосовно виплати вихідної допомоги суддям" вказано, що на суддів, звільнених з посади постановами Верховної Ради України прийнятими до 30.09.2016 року, не поширюються норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року.

07.12.2016 року скеровано заяву до Державної судової адміністрації, як до розпорядника коштів на фінансування судів про забезпечення виплати суми вихідної допомоги при звільненні у відставку, проте, фінансування не було проведено вказаним відповідачем.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є:

1) верховенство права;

2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі;

5) обов`язковість судового рішення;

6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом;

8) розумність строків розгляду справи судом;

9) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) передбачалось, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до положень статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на посаді судді повних 29 років і скористалася своїм правом на відставку. 08 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову, якою позивачку звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Отже, 08 вересня 2016 року повноваження позивачки як судді припинились.

На думку позивачки, у зв`язку з виходом у відставку вона має право на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за штатною посадою судді апеляційного суду за кожен повний рік відповідно до статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-XII.

Однак, на переконання суду, такі вимоги позивача є безпідставними.

Так, відповідно до частини третьої статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-XII, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Проте, вказаний закон втратив чинність 01 січня 2012 року на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ.

Положеннями частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону, що діяла до 01 квітня 2014 року) передбачалося, що суддя, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, пунктом 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1116-VII внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та виключено статтю 136.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" вказані зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Внесені Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні"зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

30 вересня 2016 року набрали чинності норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, частиною першою статті 143 якого передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм суд звертає увагу на положення статті 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, норми статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-XII, статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не мають зворотної дії в часі.

В даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді, а саме: станом на 08 вересня 2016 року.

Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією Вищого адміністративного суду України (викладена в ухвалах від 09 березня 2017 року у справі №К/800/6865/17, від 15 березня 2016 року у справі №К/800/49608/15, від 29 березня 2017 року у справі №К/800/18735/16, від 28 лютого 2017 року у справі №К/800/18185/16, від 22 березня 2017 року у справі №К/800/23072/16, від 20 квітня 2017 року у справі №К/800/12384/17) в аналогічних правовідносинах. Оскільки датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку чи дата звільнення з посади (відрахування зі штату суду), і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у звязку із поданням заяви про відставку (08 вересня 2016 року) діяли норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, яким не передбачалось нарахування і виплата спірної вихідної допомоги, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання указаної допомоги.

При вирішенні спору суд застосовує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 25 червня 2020 року по справі №826/3718/17.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з вищенаведених підстав.

Судові витрати не належить стягувати.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії- відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.3 розділу УІ «Прикінцеві положення» КАС України строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину.

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2020 року.

Суддя Кухар Н.А.