Справа № 826/3695/17
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2020 року м. Київ № 826/3695/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
третя особа про Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянин Ірану ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), у якій просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 лютого 2017 року №58-17 про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано побоюваннями позивача стати жертвою насилля від громадян країни свого походження у зв`язку із зміною релігії на Християнство.

Позивач зазначає, що у 2006 році навчаючись у Києві змінив свою релігію з Ісламу на Християнство, через що по поверненню в Іран неодноразово піддавався погрозам від місцевого населення та поліції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року, позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2020 року справу № 826/3695/17 розподіллено на суддю Погрібніченка І.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2020 року прийнято справу до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

02 квітня 2020 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що з аналізу інформації по країні громадянської належності встановлено, що позивачем не доведено обставин реальних погроз його життю та здоров`ю, адже після прийняття Християнства він 4 роки проживав на території країни свого походження не переховуючись та працював. Крім того, позивачем при співбесіді зазначено, що його сім`я прийняла його релігійні переконання та вважає, що йому немає чого боятись на території Ірану та він може проживати дома без загрози його життю та здоров`ю, таким чином підстави надання позивачу статусу біженця відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 громадянин Ісламської Республіки Іран, народився в Ірані, в м. Тегеран, неодружений, за національністю - іранець, за віросповіданням - християнин. Має вищу освіту, навчався в Міжрегіональній Академії управлінням персоналом в м. Києві з 2005 року по 2012 рік. Після приїзду до України на навчання, змінив релігію з Ісламу на Християнство.

За твердженням позивача, він з 2012 року по 2016 рік проживав та працював в Ірані, однак через тиск місцевого населення та влади з підстав сповідування релігії Християнства був вимушений покинути країну свого походження.

24 червня 2016 року позивач легально, на підставі візи, прибув до України.

18 жовтня 2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 18.10.2016 року № 92, в обґрунтування якої вказано про неможливість позивача повернутися до країни-походження - Ірану - у зв`язку зі зміною релігії, а саме: навернення у християнство.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально, звернувся до органу міграційної служби України вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято наказ від 08.11.2016 №570, яким прийнято в оформлення документи громадянина Ірану ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесід 02.11.2016 року та 01.02.2017 року позивач повідомив, що під час навчання у Києві пройшов процедуру хрещення, після чого по поверненню в Іран продовжував сповідувати християнство, читав Біблію та молився вдома, святкував християнські свята та припинив святкувати мусульманські свята разом із родиною. Також, позивачем зазначено, що його родина прийняла його релігійні переконання та не забороняла сповідувати Християнство . Однак, побоювання за життя у позивача з`явились у 2013 році через два випадки погроз від місцевого населення, одного разу під час поїздки в автобусі, та другий раз під час відвідування перукарні, через релігійні переконання позивача. Через страх після зазначених інцидентів позивач був вимушений сидіти вдома до отримання візи, а потів виїхати до України.

Також, під час співбесіди 01.02.2017 року позивачем зазначено, що його родина не розділяє його побоювання за життя, та вважає їх безпідставними, та вбачає можливість у безпечному проживанні позивача на території Ірану.

08 лютого 2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ірану ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.02.2017 року № 58-17 з посиланням на відсутність щодо громадянина Ірану ОСОБА_1 умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року, позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Так, направляючи дану справу на новий розгляд колегією суддів Верховного суду зазначено, що судами попередніх інстанцій не встановлено та не досліджено факту, чи позивач зазнавав насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства та політичними поглядами, чи був наявний тиск зі сторони родичів та інших осіб в країні походження.

Також, судами попередніх інстанції не встановлено, як позивач виїхав з країни походження, тобто чи піддавався він будь-якому переслідуванню в країні його громадянської належності, адже згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Судами першої та апеляційної інстанції залишено поза увагою той факт, коли саме особа звернулась після свого повернення в Україну із заявою про надання статусу біженця, адже значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із заявою про надання статусу біженця може бути іншим, зокрема, спроба легалізуватися на території України.

Враховуючи зазначені висновки Верховного суду, вирішуючи справу по суті на підставі наявних матеріалів справи, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до вимог частин 2 та 7 статті 7 Закону № 3671 у заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до положень пункту 6 частини 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.11.2019 року у справі № 816/2279/17.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що при проведенні співбесіди позивач зазначив, що не бажає повертатися на Батьківщину, через побоювання за своє життя та здоров`я, адже місцеве населення погрожувало йому через його релігійні переконання.

Суд погоджується з позицією відповідача 1 щодо сумнівності показань позивача про релігійні переслідування, адже з аналізу країни походження вбачається, що в Ісламській Республіці Іран дозволено сповідування Християнства, окрім проповідницької діяльності, християни є релігійною меншиною, чисельність якої дедалі зростає. Більше того, відкриті джерела не містять інформації щодо масового переслідування християн на території Ірану. Крім того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що він не мав супротиву від сім`ї у сповідуванні Християнства.

Водночас, позивачем не надано суду доказів реального переслідування його по релігійним ознакам, та доказів погроз його життю та здоров`ю, натомість позивач самостійно зазначив на співбесіді, що на думку його сім`ї, його життю та здоров`ю нічого не загрожує, а побоювання позивача є надуманими.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач у 2012 році повернувся до Ірану та будучи християнином жив та працював на території країни протягом чотирьох років.

За наведених обставин, враховуючи, що позивач не переховувався в країні свого походження, та беручи до уваги, що зі слів позивача, його сім`я не вбачає загроз його життю, суд приходить до висновків, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач приїхав до України на підставі офіційного дозволу (візи) літаком, та не звертався до органів міграційної служби за отриманням статусу біженця до моменту закінчення терміну легального перебування на території України, що дає підстави вважати такі дії позивача бажанням легалізуватись на території України, а не бажанням отримати статус біженця через реальні побоювання за своє життя та здоров`я.

Одночасно, вирішуючи справу суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд враховує, що з метою доведення існування обставин або їх спростування, на які посилався Верховний суд у своїй постанові від 26.02.2020 року, позивачем та його представником жодних додаткових пояснень чи доказів суду надано не було.

Натомість, відповідачем 1 в своєму відзиві від 02.04.2020 року наголошувалося на відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до переконання про правомірність рішення ДМС України від 17.02.2017 року № 58-17 про відмову у визнанні громадянина Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування такого рішення.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства., оскільки вона є похідною від попередньої позовної вимоги.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко