Справа № 640/16593/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач, МО України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, що оформлене протоколом від 14.06.2019 року № 76 в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- зобов`язати МО України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настала внаслідок травми, отриманої ним під час виконання обов`язків військової служби та внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІ групи, що становить 576 300, 00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року значений позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , у 1975 році внаслідок нещасного випадку, під час виконання обов`язків військової служби в Збройних силах колишнього Союзу РСР, отримав перелом хребта, що підтверджується довідкою з військового госпіталю № 2673 від 26 жовтня 1995 року (а.с.15).

У 1996 році, за станом здоров`я, у зв`язку з визнанням військовослужбовця військово-лікарською комісією обмежено-придатним до військової служби ОСОБА_1 звільнено в запас наказом командира 6 OA ППО від 29 лютого 1996 року № 019 Російської Федерації та направлено до міста Києва (а.с.14).

Згідно протоколу № 1225 від 19.04.2017 року Центральної військово-лікарської комісії майору у відставці ОСОБА_2 встановлено захворювання «гіпертонічна хвороба II ст. Ішемічна хвороба серця, Дифузійний кардіосклероз. Церебральний артеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з розсіяною вогнищевою органічною симптоматикою, стато-координаторними порушеннями. Порушення толерантності до вуглеводів».

12.07.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про надання одноразової грошової допомоги (а.с.8).

За результатами розгляду вказаної заяви, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 №ВСЗ/1218 від 18.07.2017 року позивачу відмовлено у наданні одноразової грошової допомоги, оскільки останній є військовослужбовцем іншої країни (а.с.9).

14.11.2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про надання одноразової грошової допомоги, однак повторно отримав відмову у наданні такої допомоги. Зазначене підтверджується листом № ВСЗ/2156 від 16.11.2017 року (а.с.11).

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2019 року у справі №760/28648/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та зобов`язано МО України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із настанням інвалідності та прийняти відповідне рішення.

На виконання рішення суду апеляційної інстанції, до Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлено документи щодо розгляду питання правомірності виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи (вих. №ВСЗ/1718 від 03 травня 2019 року).

У свою чергу, на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 року в справі № 760/28648/17, МО України прийнято рішення у вигляді протоколу № 76 від 14.06.2019 року, затвердженого МО України 16.06.2019 року, відповідно до якого, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (а.с.13).

З вищезазначеного витягу з протоколу засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 року № 76 вбачається, що позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того, що законодавство України не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком №499, Порядком № 975 передбачено виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з інвалідністю військовослужбовцям збройних сил інших країн, у т.ч. Союзу PCP, а тому оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасування.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду даної справи є законність прийняття рішення МО України про відмову позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, тобто, під час прийняття Протоколу комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 року № 76, яким відмовлено у виплаті одноразової допомоги ОСОБА_1 .

Так, підставами відмови на які посилався відповідач в оскаржуваному рішенні стало те, що на думку останнього, позивач є військовослужбовцем іншої країни, а законодавство України не передбачає здійснення виплат таким особам.

Отже, під час розгляду даної справи суду апеляційної інстанції необхідно встановити:

- законність рішення, яким позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, а саме: Протоколу комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 року № 76.

На виконання вимог Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту - Порядок № 975).

Відповідно до підпункту 1 пункту 6 Порядку № 975 встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Правовими положеннями ч. 1 статті 5 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України. На них поширюються положення Закону України «Про вибори Президента Української РСР».

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (Офіційний вісник України, 2008 року, №39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 (Офіційний вісник України, 2007 року, № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 року, № 89, ст. 3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, станом на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права на отримання грошової допомоги є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.

Так, частиною 1 статті 16 Закону №2011-XII, передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

У відповідності до пунктів 4, 5 та 6 частини 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема:

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

- встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу починаючи з 1970 року по 14 червня 1996 року, тобто позивач проходив військову службу як під час існування СРСР, так само і після розпаду Радянського Союзу.

У протоколі від 28.11.2017 року № 3006 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв зазначено загальною фразою, що хвороба позивача пов`язана з проходженням військової служби. За які конкретно періоди військової служби з вказаного документу не вбачається (а.с.16).

З наявного в матеріалах справи військового квитка серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 не приймав у 1992 році присягу Російської Федерації, а з 29 грудня 1992 року переведений у розпорядження начальника ГУ МВС; з 29 лютого 1996 року зарахований у запас та направлений до Ватутінського РВК міста Києва (а.с.14).

02.02.2013 року знятий з обліку Деснянським у місті Києві військовим комісаріатом у зв`язку з досягненням граничного віку перебування у запасі.

Відповідно до змісту вимог абзацу 5 частини 9 статті 1, частини 8 статті 2 Закону №2232-ХІІ випливає, що військова служба включає і виконання військового обов`язку в запасі Збройних Сил України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що після повернення на територію України позивач перебував у запасі Збройних Сил України.
Крім того, позивач є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданим Ватутніським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 червня 2000 року.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що законодавчими актами, якими врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, виникнення права на її отримання, прив`язується не до факту звільнення особи з військової служби, а до встановлення їй інвалідності за умови, що інвалідність є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням такої військової служби.

У постанові від 10 березня 2015 року, у справі 21-563а14, Верховний Суд України вказав на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, з дати встановлення інвалідності, а не звільнення з військової служби.

Щодо доводів МО України про відсутність обов`язку здійснювати призначення і виплату позивачеві одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що законодавство не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. 1,2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території Республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

У даному випадку, підлягають застосуванню норми міжнародних угод, які є частиною законодавства України: Угоди між державами-учасницями СНД про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей від 14 лютого 1992 року, Протоколу до вказаної Угоди, підписаного 25 січня 2000 року, Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року.

Так, вказаними міжнародними угодами передбачено, що за військовослужбовцями, особами, звільненими з військової служби, які мешкають на території держав учасників СНД, зберігається рівень прав та пільг, встановлених раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Однобічне обмеження зазначених прав та пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби не допускається (Угода від 14 лютого 1992 року). Обов`язкове державне страхування (яке діяло як компенсаційний механізм соціального захисту на час підписання Україною цих угод) військовослужбовців ЗС держав-учасниць СНД, ЗС колишнього Союзу PCP здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають військовослужбовці. Видатки на обов`язкове державне страхування військовослужбовців здійснюється державами-учасницями за рахунок їх бюджетів без взаємних розрахунків між державами (Угода від 15 травня 1992 року).

До такого ж висновку прийшов і Економічний Суд СНД у рішенні від 04 вересня 1996 року № С-1/11-96. Суд прийшов висновку, що на позивача поширюється дія Протоколу до Угоди від 14 лютого 1992 року (набрав чинності для України 21 вересня 2001 року), згідно з яким на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу PCP та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (як відбулося і з позивачем) поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

На час проходження ОСОБА_1 військової служби існував механізм соціального захисту військовослужбовців, які отримали інвалідність, у зв`язку з проходженням військової служби, у вигляді страхових виплат на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР №1393 від 30 грудня 1990 року «Про державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», замінений згодом на виплату одноразової грошової допомоги.

Статтею 3 Закону №2011-ХІІ передбачено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється і на яких не поширюється дія вказаного Закону.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ вказано, що військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

У той же час, в пункті 2 частини 1 статті 3 даного Закону йдеться про військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти, без вказівки на те, в лавах яких військових формувань несли службу ці особи та без відсилочної норми на пункт 1 частини 1 статті 3 Закону.

Тобто, відсутні підстави для висновку, що у пункті 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ йдеться про військовослужбовців, перелічених у пункті 1 частини 1 статті 3 Закону.

Водночас, виходячи з положень частин 2, 3 статті 3 Закону №2011-ХІІ, позивач не входить до переліку осіб, на яких дія Закону не поширюється.

Отже, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі від 21 червня 2016 року Вищого адміністративного суду України у справі № 511/2815/15-а.

З огляду на вищезазначені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що станом на момент виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги позивач був громадянином України та перебував на обліку в запасі Збройних Сил України, а тому має право на розгляд питання про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, відповідно до норм чинного законодавства України.

Як вже вище зазначалося, підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, в оскаржуваному рішенні, стало те, що законодавство України не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Виходячи з висновків викладених в даній постанові, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання МО України прийняти рішення про призначення та нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є передчасними, адже відповідачем не надано було оцінки, як суб`єктом владних повноважень, про наявність або відсутність у позивача відповідного права на отримання одноразової грошової допомоги.

Крім того, повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч.2 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання МО України повторно розглянути питання про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , з урахуванням висновків рішення суду, та прийняти відповідне рішення.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку про задоволення позовних вимог в частині.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу МО України, що під час нового розгляду необхідно звернути увагу на правові положення пункту 6 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII, яким визначено, що для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено, що на підставі витягу з протоколу № 3006 від 28.11.2017 року, позивачу інвалідність встановлена не була.

Натомість, матеріали справи містять докази встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності 15.11.2018 року, тобто майже через рік після проведеного медогляду. Зазначене підтверджується довідкою МСЕК серії АВ № 0983581 (а.с.17).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того, що законодавство України не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн, відповідно до норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційних скаргах, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 29.10.2020 року