Справа № 826/15959/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року м. Київ № 826/15959/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доВерховного Суду України Верховного Суду
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет споруВища кваліфікаційна комісія суддів України
проперерахунок посадового окладу
представники позивача - Ковальова О.С.;

сторін: позивач - ОСОБА_1 ;

відповідача 2 - ОСОБА_2 ;

відповідача 1 та третьої особи - не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Верховного Суду України (надалі - відповідач 1) та Верховного Суду (за текстом - відповідач 2), у якому позивач просить суд зобов`язати відповідача 1 здійснити перерахунок заробітної плати (щомісячного довічного грошового утримання), ураховуючи пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», ОСОБА_1 в повному обсязі з урахуванням премій, та інших надбавок, визначених законом України у період з 01.01.2017 по теперішній час та виплатити належну позивачу заробітну плату (щомісячного довічного грошового утримання), зобов`язавши відповідача 2 провести необхідне фінансування видатків на забезпечення перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, постановлено розглядати справу у загальному позовному провадженні у підготовчому судовому засіданні 15.11.2018, залучено Вищу кваліфікаційну комісію суддів України до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Судове засідання 15.11.2018 було перенесено на 20.12.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2018 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 21.02.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 витребувано у Верховного Суду України належним чином завірені копії розрахункових листів ОСОБА_1 станом на 20.02.2019 та заяву ОСОБА_1 від 26.06.2018 до в.о. Голови Верховного Суду України.

21.02.2019 та 28.03.2019 судом оголошувались перерви, розгляд справи призначено на 18.04.2019.

Вказаної дати, зважаючи на перебування головуючого судді Пащенка К.С. на лікарняному, судове засідання відкладено на 30.05.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2019 зупинено провадження у адміністративній справі № 826/15959/18 до розгляду Конституційним Судом України конституційного провадження у справі № 1-32/2017 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, зі змінами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2020 поновлено провадження у адміністративній справі № 826/15959/18; призначено справу до розгляду у судовому засіданні по суті на 20.05.2020.

В судовому засіданні 20.05.2020 позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач наголошує на тій обставині, що є суддею Верховного суду України, який пройшов кваліфікаційне оцінювання, оскільки ВККС не винесла рішення про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у Верховному Суді України і він продовжив перебувати на посаді та здійснювати правосуддя, а тому вважає, що у такий спосіб державний орган (без винесення формального рішення) погодився з проходженням позивачем кваліфікаційного оцінювання. Відтак розмір його посадового окладу починаючи з 01.01.2017 має обчислюватись з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», тобто у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатної особи.

Представник відповідача 2 проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відповідності до змісту відзиву на позовну заяву, вих. № 2710/0/2-18 від 09.11.2018, днем припинення діяльності відповідача 1 є 15.12.2017, починаючи з якого у суддів Верховного Суду України закінчились (припинились) повноваження з відправлення правосуддя. Наголошує на відсутності звернень ліквідаційної комісії Верховного Суду України щодо збільшення видатків за будь-якими статтями, зауважуючи при цьому на тому, що Верховний Суд жодним чином не порушив і не міг порушити права позивача щодо фінансового забезпечення його заробітної плати. На думку відповідача 2, на момент розгляду даної справи відсутній факт порушення відповідного права позивача. Тому, вважає, що позовна вимога щодо фінансування видатків на забезпечення перерахунку заробітної плати позивача є такою, що спрямованою на майбутнє.

Відповідач 1 спочатку просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на наявність правових підстав для здійснення перерахунку належної останньому до виплати заробітної плати з підстав, викладених у позовній заяві, про що зазначено у відзиві на позовну заяву, вих. № 151-1178/0/8-18 від 14.11.2018. Окрім того відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, вих. № 1-32/0/2-19 від 14.02.2019, у якому висловив непогодження із доводами, викладеними у позовній заяві, вважаючи їх необґрунтованими з огляду на відсутність факту порушення відповідного права позивача, оскільки, на його думку, лише за сукупності умов (в тому числі проходження кваліфікаційного оцінювання) у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом № 1402-VIII, відтак наявність у позивача лише деяких умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, зазначених в Законі № 1402-VIII, у зв`язку із чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до нього. Просив розглядати справу за відсутності представника Верховного Суду України (заява від 29.05.2019 № 20-322/0/8-19).

Матеріали справи містять пояснення третьої особи - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо позовної заяви ОСОБА_1 , вих. № 19-6904/18 від 13.11.2018, в яких остання просить відмовити в задоволенні адміністративного позову, стверджуючи, що положення пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» не розповсюджуються на ОСОБА_1 , натомість застосуванню підлягає 23 вказаного розділу, згідно з яким до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Суд, враховуючи спільне клопотання позивача, його представника, а також представника відповідача 2, ухвалив перейти до стадії письмового провадження на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24.02.1994 позивача обрано на посаду судді Верховного Суду України, 05.06.2003 позивача обрано на вказану посаду безстроково.

26.06.2018 позивач звернувся до в.о. Голови Верховного Суду України із заявою щодо перерахунку посадового окладу.

Листом від 25.07.2018 вих. № 25-806/0/8-18 відповідач 1 відмовив позивачу у проведенні перерахунку з огляду на ненадання Вищою кваліфікаційної комісією суддів результатів проходження ОСОБА_1 кваліфікаційного оцінювання.

Вважаючи таку відмову безпідставною та не погоджуючись із розміром виплат починаючи з 01.01.2017, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Головним обов`язком держави, у відповідності до статті 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю закріплено на конституційному рівні, а саме статтею 43 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Стаття 130 Конституції України передбачає, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Станом на час виникнення спірних правовідносин організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (скорочено - Закон № 1402-VIII).

Згідно із пунктом 8 частини 5 статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Забезпеченню суддів присвячений розділ ІХ Закону № 1402-VIII.

Зокрема, як визначено статтею 135 вказаного розділу, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 3 частини третьої статті 135).

За наявності стажу роботи більше 35 років суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 80 відсотків посадового окладу (частина п`ята статті 135).

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації, зокрема, якщо відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (частина восьма статті 135).

У відповідності до приписів підпункту «в» підпункту 1 пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахункових листів, суддівська винагорода позивача в період з 01.01.2017 по 30.11.2018 становила:

- за січень 2017 року - 39520,00 грн., в тому числі 20800,00 грн. - оклад, 16640,00 грн. - доплата за вислугу років, 2080,00 грн. - надбавка за секретність;

- за лютий 2017 року - 39520,00 грн., в тому числі 20800,00 грн. - оклад, 16640,00 грн. - доплата за вислугу років, 2080,00 грн. - надбавка за секретність;

- за березень 2017 року - 39520,00 грн., в тому числі 20800,00 грн. - оклад, 16640,00 грн. - доплата за вислугу років, 2080,00 грн. - надбавка за секретність;

- за квітень 2017 року - 39520,00 грн., в тому числі 20800,00 грн. - оклад, 16640,00 грн. - доплата за вислугу років, 2080,00 грн. - надбавка за секретність;

- за травень 2017 року - 39585,68 грн., в тому числі 20800,00 грн. - оклад, 16640,00 грн. - доплата за вислугу років, 2080,00 грн. - надбавка за секретність, 65,68 грн. - індексація;

- за червень 2017 року - 39565,98 грн., в тому числі 14560,00 грн. - оклад, 11648,00 грн. - доплата за вислугу років, 1456,00 грн. - надбавка за секретність, 11856,00 грн. - відпустка, 45,98 грн. - індексація;

- за липень 2017 року - 39554,40 грн., в тому числі 10895,24 грн. - оклад, 8716,19 грн. - доплата за вислугу років, 1089,52 грн. - надбавка за секретність, 18819,05 грн. - відпустка, 34,40 грн. - індексація;

- за серпень 2017 року - 41425,78 грн., в тому числі 3781,82 грн. - оклад, 3025,45 грн. - доплата за вислугу років, 378,18 грн. - надбавка за секретність, 34216,45 грн. (23352,73 грн. + 8981,82 грн. + 1881,90 грн.) - відпустка, 23,88 грн. - індексація;

- за вересень 2017 року - 47141,44 грн., в тому числі 14857,14 грн. - оклад, 11885,71 грн. - доплата за вислугу років, 1485,71 грн. - надбавка за секретність, 18819,06 грн. (9409,54 грн. + 9409,52 грн.) - відпустка, 93,82 грн. - індексація;

- за жовтень 2017 року - 30210,56 грн., в тому числі 15847,62 грн. - оклад, 12678,10 грн. - доплата за вислугу років, 1584,76 грн. - надбавка за секретність, 100,08 грн. - індексація;

- за листопад 2017 року - 39651,35 грн., в тому числі 20800,00 грн. - оклад, 16640,00 грн. - доплата за вислугу років, 2080,00 грн. - надбавка за секретність, 131,35 грн. - індексація;

- за грудень 2017 року - 322649,35 грн., в тому числі 6240,00 грн. - оклад, 4992,00 грн. - доплата за вислугу років, 624,00 грн. - надбавка за секретність, 20800,00 грн. - допомога на оздоровлення, 289993,35 грн. (7904,00 грн. + 19760,00 грн. + 60,26 грн. + 37638,10 грн. + 1881,90 грн. + 39520,00 грн. + 16937,14 грн. + 22582,86 грн. + 3952,00 грн. + 35568,00 грн. + 39520,00 грн. + 39520,00 грн. + 25149,09 грн.) - відпустка;

- за липень 2018 року - 74690,91 грн., в тому числі 20800,00 грн. - допомога на оздоровлення, 53890,91 грн. (14370,91 грн. + 39520,00 грн.) - відпустка;

- за серпень 2018 року - 10529,61 грн., в тому числі 50049,61 грн. (43521,40 грн. + 6528,21 грн.) - відпустка, -39520,00 грн. (-10778,18 грн. + (-28741,82 грн.)) - непідтверджений лікарняний;

- за вересень 2018 року - 38898,89 грн., в тому числі 6563,75 грн. (2625,50 грн. + 3938,25 грн.) - лікарняний за рахунок підприємства, 34131,50 грн. (2625,50 грн. + 1312,75 грн. + 30193,25 грн.) - лікарняний соцстрах, -1796,36 грн. - непідтверджений лікарняний;

- за жовтень 2018 року - 21760,70 грн., в тому числі 19782,45 грн. - оклад, 1978,25 грн. - надбавка за секретність;

- за листопад 2018 року - 47027,78, в тому числі 22906,00 грн. - оклад, 2290,60 грн. - надбавка за секретність, 70,48 грн. - індексація, 21760,70 грн. (10880,35 грн. + 10880,35 грн.) - відпустка.

За січень-червень 2018 року нарахування відсутні.

При цьому, відповідачі не заперечують право позивача на отримання суддівської винагороди, водночас, не погоджуються з її розміром, на який претендує ОСОБА_1 шляхом звернення із позовом у цій справі.

Натомість позивач примічає, що оскільки протягом шести місяців з дати набрання чинності Законом № 1402-VIII висновку про проходження ним первинного кваліфікаційного оцінювання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято не було з незалежних від позивача причин, а останній продовжував здійснювати правосуддя у Верховному Суді України, тобто держава де-факто підтвердила здатність ОСОБА_1 здійснювати правосуддя у суді відповідного рівня, позивач вважає, що держава визнала його право на отримання суддівської винагороди, як судді, здатність здійснювати правосуддя у найвищій судовій інстанції України якого підтверджена.

Водночас відповідач 1 наголошує на тому, що позивач є суддею Верховного Суду України, не здійснює правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду та не підтвердив таку можливість, відтак відсутні підстави для виплати йому суддівської винагороди, яка передбачена для судді Верховного Суду.

Своєю чергою, як зазначалось вище, відповідач 2 вважає, що 15.12.2017 є днем припинення Верховного Суду України, тому починаючи із вказаної дати у суддів закінчились (припинились) повноваження з відправлення правосуддя.

Водночас Верховний Суд України вважаючи, що Верховна Рада України, закріпивши на законодавчому рівні порядок припинення діяльності та ліквідації Верховного Суду України, вийшла за межі повноважень, визначених у Конституції України, звернувся до Конституційного Суду України з клопотанням розглянути питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII Закону № 1402-VIII.

Зазначеними положеннями Закону № 1402 передбачено, зокрема, утворення Верховного Суду; припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України; проведення конкурсу на посади суддів Верховного Суду; участь суддів, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку, на який їх було призначено, у конкурсі на посаду судді на засадах, передбачених Законом № 1402; звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя у разі виявлення за результатами оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмови судді від такого оцінювання; надання лише суддям, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), права на отримання суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання у розмірах, визначених Законом № 1402.

Верховний Суд України вважає, що Верховна Рада України, закріпивши на законодавчому рівні порядок припинення діяльності та ліквідації Верховного Суду України, вийшла за межі повноважень, визначених у Конституції України. На думку суб`єкта права на конституційне подання, семантична зміна назви з «Верховний Суд України» на «Верховний Суд» за відсутності зміни правового статусу не може бути підставою для припинення діяльності та ліквідації Верховного Суду України як конституційного органу державної влади у спосіб, визначений у Законі № 1402.

Автор клопотання зазначає, що «судді Верховного Суду України були обрані на посади безстроково, пройшовши всі передбачені законодавством, що регламентує порядок діяльності судів і суддів, процедури, і можуть бути усунені з посад лише у випадках, передбачених цим законодавством, включаючи не підтвердження відповідності займаній посаді».

Відповідно до змісту рішення від 18.02.2020, прийнятого у справі № 1-15/2018(4086/16) Конституційний Суд України, вирішуючи порушені в конституційному поданні питання, виходив із наступного.

У Конституції України визначено, що Україна є демократична, правова держава (стаття 1); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8).

Визначальною властивістю судової влади в демократичній правовій державі є її самостійність, що означає її інституційну відокремленість від органів законодавчої та виконавчої влади, неприпустимість впливу останніх на виконання суддями їх професійних функцій, у тому числі й у спосіб не обумовленої суспільними прагненнями законодавчої реорганізації, зміни системи судоустрою. Належно виконувати свою конституційну функцію щодо здійснення правосуддя в Україні (частина перша статті 124 Конституції України) може лише незалежна, позаполітична судова влада, складовою якої є закріплені Конституцією України суди.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у своїх висновках висловила позиції стосовно того, що під час прийняття нової конституції її перехідні положення не повинні використовуватися як спосіб припинення повноважень осіб, обраних чи призначених за раніше чинною конституцією; звільнення всіх суддів, крім виключних випадків, таких як порушення конституційної тяглості, не відповідає європейським стандартам та принципу верховенства права; замінити всіх суддів неможливо без шкоди для безперервності відправлення правосуддя (пункт 111 Висновку щодо Закону CLXII 2011 року про правовий статус та винагороду суддів та Закону CLXI 2011 року про організацію та адміністрування судів Угорщини від 16-17 березня 2012 року, пункт 37 Висновку щодо проєкту змін до Конституції України в частині правосуддя від 23-24 жовтня 2015 року).

Верховна Рада України, приймаючи закони, не має права допускати невідповідностей щодо будь-яких положень, прямо закріплених в Конституції України (третє речення абзацу четвертого пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 1997 року № 7-зп). Таким чином, Верховна Рада України, приймаючи закони України на виконання відповідних норм Конституції України, повинна дотримуватись конституційно визначених меж, зокрема тих, що стосуються статусу, організації, функціонування, діяльності як відповідних органів, так і їх посадових осіб.

Конституційний Суд України вважає, що органи державної влади, закріплені в Конституції України, мають особливий статус конституційних органів, тому ліквідація, зміна найменування, а також перегляд їх конституційно визначених функцій і повноважень у спосіб, що істотно (докорінно) змінює їх конституційну природу, можливі лише після внесення змін до Основного Закону України у порядку, передбаченому його розділом XIII «Внесення змін до Конституції України».

Конституційний Суд України виходить з того, що при внесенні змін до Конституції України має бути забезпечений принцип інституційної безперервності, який означає, що органи державної влади, встановлені Основним Законом України, продовжують функціонувати в інтересах Українського народу та реалізовувати свої повноваження, виконувати завдання і функції, визначені у Конституції України, незалежно від цих змін, якщо тільки цими змінами не передбачено істотну (докорінну) зміну їх конституційного статусу, у тому числі їх ліквідацію.

У Конституції України до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII (далі - Закон № 1401) було передбачено, що Верховний Суд України має статус найвищого судового органу у системі судів загальної юрисдикції (частина друга статті 125). Після набрання чинності Законом № 1401, яким внесено зміни до Конституції України, Верховний Суд набув статусу найвищого суду у системі судоустрою України (частина третя статті 125 Основного Закону України).

Системний аналіз положень Конституції України «найвищий судовий орган у системі судів загальної юрисдикції» та «найвищий суд у системі судоустрою України» у взаємозв`язку з положеннями законів України з питань судоустрою та судочинства дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України» не вплинуло на конституційний статус цього органу державної влади.

За своєю юридичною природою найвища інстанція судової гілки влади має забезпечувати єдність та сталість судової практики всіх судів, які входять до системи судоустрою України, а тому її конституційний статус полягає у безперервності здійснення повноважень від часу прийняття Основного Закону України. Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 № 2-в/2016.

Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401 продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України (частина третя статті 125 Конституції України); незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України (частина перша статті 126 Конституції України).

Згідно з положеннями підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Основного Закону України «відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом».

Конституційний Суд України зазначає, що вказані положення Основного Закону України мають загальний характер. Тому положення Конституції України, що стосуються, в тому числі, проходження оцінювання суддів, повинні бути деталізовані в законі і враховувати систему взаємопов`язаних норм Конституції України, зокрема її статей 125, 126, 128. Оскільки Верховний Суд - конституційний орган, до його суддів повинен бути встановлений особливий порядок регулювання їх діяльності.

Конституційний Суд України наголошує, оскільки судді Верховного Суду України є суддями найвищого суду, закріпленого у Конституції України, враховуючи незмінність їх статусу, законодавець має передбачити спеціальну процедуру та критерії оцінювання цих суддів.

В підсумку, порівняльний аналіз положень Конституції України до та після внесення до неї змін Законом № 1401, приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI зі змінами та Закону № 1402 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду.

Також Конституційний Суд України зауважує, що перейменування закріпленого в Конституції України органу - Верховного Суду України - не може відбуватися без переведення суддів Верховного Суду України на посади суддів Верховного Суду, оскільки немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду, а вилучення слова «України» - власної назви держави - з словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України або їх переведення до іншого суду, тим більше суду нижчої інстанції.

Таким чином Конституційний Суд України дійшов висновку, що судді Верховного Суду України мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду. Відтак фактична диференціація суддів Верховного Суду України та суддів Верховного Суду не узгоджується з принципом незмінюваності суддів, що є складовою конституційної гарантії незалежності суддів.

Отже при визначенні розміру суддівської винагороди позивача застосуванню підлягали положення статті 135 з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

Натомість, відповідач 1 обґрунтовував незастосування зазначеної норми до позивача різницею в статусах суддів Верховного Суду та Верховного Суду України, що свідчить про наявність різного ставлення до різних осіб за однакових обставин і за відсутності виправдання такого різного ставлення, тобто дискримінації.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» № 10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n. 39, Reports 1997-1).

Окрім того, Європейський суд з прав людини в згаданому рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідач 1 в даному випадку застосував стосовно позивача дискримінаційну норму права в частині оплати праці, а саме пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, згідно із яким до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому діяв всупереч такому конституційному принципу як верховенство права (стаття 8 Конституції України).

Також судом не беруться до уваги посилання відповідача 1 на пункт 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, оскільки дія положень останнього не розповсюджується на спірні правовідносин, що підтверджується таким.

Зокрема, предметом судового розгляду у даній справі є розмір суддівської винагороди (заробітної плати) позивача за період починаючи з 01.01.2017.

При цьому суд наголошує на відмінності таких понять як «суддівська винагорода» та «щомісячне довічне грошове утримання».

Так суддівська винагорода виплачується працюючим суддям, складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці, порядок її розрахунку врегульований нормами статті 135 з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

Натомість щомісячному довічному грошовому утриманню присвячена стаття 142 з урахуванням пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, відповідні виплати передбачені як альтернатива пенсії для суддів у відставці, окрім того, призначенню утримання передує проходження кваліфікаційного оцінювання.

Суд підкреслює, що вимоги стосовно проходження кваліфікаційного оцінювання стосуються права судді у відставці на отримання щомісячного довічного грошового утримання, натомість, як зазначалось, спірні правовідносини виникли з приводу розміру суддівської винагороди (заробітної плати) позивача.

Відтак оскільки позивач є діючим суддею, відповідно спірні правовідносини у справі, що розглядається, підпадають під дію положень статті 135 з урахуванням пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, якими визначено порядок розрахунку суддівської винагороди, її складові та не встановлено обов`язку проходження кваліфікаційного оцінювання.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача 1 здійснити перерахунок заробітної плати, ураховуючи пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, позивача в повному обсязі з урахуванням премій, та інших надбавок, визначених законом України у період з 01.01.2017 по теперішній час та виплатити належну позивачу заробітну плату, у зв`язку із чим позов у відповідній частині підлягає задоволенню.

Стосовно решти позовних вимог, суд висловлюється про наступне.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України; видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України; функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону № 1402-VIII).

За обсягом наданих повноважень, згідно зі статтею 22 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

При цьому головний розпорядник бюджетних коштів: отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Поряд з цим суд звертає увагу, що лише в разі нездійснення необхідного фінансування видатків на забезпечення перерахунку заробітної плати позивача, у останнього будуть наявні підстави для звернення до суду із вимогами про зобов`язання вчинити відповідні дії, а відтак, на даний час такі права позивача не є порушеними і суд наперед не може захистити прав, які не порушені.

Таким чином вимоги про зобов`язавши відповідача 2 провести необхідне фінансування видатків на забезпечення перерахунку заробітної плати позивача є необґрунтованими та передчасними, у зв`язку із чим в їх задоволені слід відмовити.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС України).

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають відшкодуванню судові витрати у розмірі 352,40 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Зобов`язати Верховний Суд України (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4, ) здійснити перерахунок заробітної плати ураховуючи пункт 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в повному обсязі з урахуванням премій, та інших надбавок, визначених законом України у період з 01.01.2017 по теперішній час та виплатити належну ОСОБА_1 заробітну плату.

3. У іншій частині позову відмовити.

4. Cтягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4, ) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 352,40 грн. (триста п`ятдесят дві гривні 40 копійок).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко