Справа № 120/3909/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 жовтня 2020 р. Справа № 120/3909/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Вінницької міської ради (код ЄДРПОУ - 25512617, місцезнаходження: вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050) про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вінницької міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю п. 1.20 рішення 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради за №2109 від 27.12.2019, яким скасовано п. 1.19 даного рішення, відповідно до якого ОСОБА_1 , надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0093 га на АДРЕСА_2 у короткострокову оренду строком на 4 роки 10 місяців для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою суду від 10.08.2020 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до положень ст. 262 КАС України. Даною ухвалою також установлено строк учасникам справи для подання заяв по суті.

19.08.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого слідує, що останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

30.03.2018 на пленарному засіданні Вінницької міської ради було прийнято рішення надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Вінниці ОСОБА_2 земельну ділянку на АДРЕСА_3 , орієнтовною площею 100 кв.м у власність для будівництва індивідуальних гаражів за рахунок земель комунальної власності, що перебувають у користуванні. Отже, є чинним та обов`язковим до виконання, прийняте в установленому законом порядку рішення на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів за рахунок земель комунальної власності. Вказане рішення не скасовано у встановлено законом порядку, тому є чинним та обов`язковим до виконання. У зв`язку з прийнятим рішенням, виник інтерес стосовно оформлення права на земельну ділянку та оформлення у відповідної проектної документації, що, в свою чергу, тягне матеріальні витрати вказаної особи на їх виготовлення.

Так, у випадку задоволення заяви позивача стосовно надання відповідного дозволу, міська рада не могла не взяти до уваги той факт, що нею прийнято п. 1.3. рішення від 30.03. 2018 №1132 (яким було надано дозвіл на складання проекту землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 ), тому оскаржуване рішення є обґрунтованим та прийнятим у встановленому порядку.

26.08.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача в якій останній виклав свої пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення, які полягають у наступному.

У п. 5 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 по справі № 1-9/200 вказано, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не погоджувався на скасування рішення про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою та заперечує щодо цього, Вінницька міська рада не мала права скасовувати рішення про надання такого дозволу.

Щодо доводів представника відповідача про те, що ОСОБА_1 , і без рішення може замовити проект землеустрою то вони є помилковими з огляду на таке.

В 2019 році позивач звернувся на адресу Вінницької міської ради із заявою щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки в оренду 26.04.2019. Однак на 40 сесії 7 скликання згідно п. 2 додатку №2 йому було відмовлено у надання дозволу, в зв`язку наявністю п. 1.3 рішення Вінницької міської ради від 30.03.2018 №1132, яким надано дозвіл на складання проекту землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 .

Втім, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.06.2019 залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 по справі №120/1491/19-а скасовано п. 2 додатку №2 до рішення 40 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.04.2019 №1740 та зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 .

За результатом повторного розгляду заяви, рішенням 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №2109 від 27.12.2019 одночасно надано і скасовано дозвіл щодо розробки проекту землеустрою. З вказаним рішенням позивач не погоджується, з огляду на його протиправність.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

У березні 2019 році ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2 , площею 0,0093 га за рахунок земель будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Вінницькою міською радою 26.04.2019 на 40 сесії 7 скликання прийнято рішення №1740, яким відповідно до п. 2 додатку №2 відмовлено ОСОБА_1 у наданні такого дозволу, у зв`язку із тим, що п. 1.3. рішення Вінницької міської ради від 30.03.2018 року №1132 було надано дозвіл на виготовлення складання проекту землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 .

Вважаючи протиправним п. 2 додатку №2 до рішення 40 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.04.2019, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року, що залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року, у справі № 120/1491/19-а позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано п. 2 додатку №2 до рішення 40 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.04.2019 №1740, зобов`язано Вінницьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2 площею 0,0093 га, за рахунок земель будинковолодіння АДРЕСА_2 не переданих у власність та користування для розширення території для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд для передачі в оренду.

13.11.2019 позивач отримав виконавчий лист у даній справі.

27.12.2019 рішенням 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради за №2109 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, встановлення земельного сервітуту" пунктом 1.19 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Вінниці ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 0,0093 га у короткострокову оренду строком на 4 роки 10 місяців для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель комунальної власності.

При цьому, пунктом 1.20 даного рішення скасовано п. 1.19 з підстав відкриття касаційного провадження Верховним Судом від 06.11.2019 у справі №120/1491/19-а за скаргою Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.06.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, з урахуванням положень статті 59 Закону України, правової позиції висвітленої в рішенні Конституційного Суду №7-рп/2009 від 16.04.2009 та Закону України "Про місцеве самоврядування".

Вважаючи протиправним п. 1.20 рішення 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 27.12.2019 за №2109, позивач звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частина 2 ст. 116 ЗК України визначає, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 117 ЗК України).

Відповідно до положень частини шостої та сьомої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, громадяни, які зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства мають право звернутися з відповідним клопотанням, надавши необхідні документи. При цьому, ЗК України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР).

Згідно положень ст. 25 вказаного Закону, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (пункт 34 частина перша статті 26 Закону №280/97-ВР).

Частинами 1, 5, 14 статті 46 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно.

Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Не пізніш як на другій сесії затверджується регламент роботи відповідної ради, а також положення про постійні комісії ради.

Також повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначені статтею 12 ЗК України.

Зокрема, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

При цьому, відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як встановлено судом, позивач в березні 2019 році звернувся до Вінницької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2 , площею 0,0093 га за рахунок земель будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Вінницькою міською радою 26.04.2019 на 40 сесії 7 скликання прийнято рішення №1740, яким відповідно до п. 2 додатку №2 відмовлено у наданні такого дозволу, у зв`язку із тим, що п. 1.3. рішення Вінницької міської ради від 30.03.2018 року №1132 було надано дозвіл на виготовлення складання проекту землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 .

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року, що залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року, у справі № 120/1491/19-а позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано п. 2 додатку №2 до рішення 40 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.04.2019 №1740, зобов`язано Вінницьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2 площею 0,0093 га, за рахунок земель будинковолодіння АДРЕСА_2 не переданих у власність та користування для розширення території для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд для передачі в оренду.

Згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року касаційну скаргу Вінницької міської ради залишено без задоволення. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року по справі №120/1491/19-а залишено без змін.

Водночас, Верховний Суд вказав, що відмова Вінницької міської ради в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, у зв`язку з тим, що рішенням Вінницької міської ради №1132 від 30.03.2018 надано дозвіл на складання проекту землеустрою на дану ділянку ОСОБА_2 , не ґрунтується на нормах статті 118 ЗК України, оскільки не містить встановлених цією статтею підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Таким чином, суди правильно зазначили, що не може бути підставою відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність надання дозволу на розробку проекту землеустрою на ту ж саму земельну ділянку іншій особі.

Також зазначено, що аналіз статей 116, 118 ЗК України вказує на те, що місцева рада не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на одну й ту ж саму земельну ділянку. У даному випадку надання такого дозволу вказує про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки і ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу у власність цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 року №463/3375/15-а.

Крім того, у постанові Верховного Суду вказано, що судами попередніх інстанцій встановлено, що земельна ділянка, на яку бажає отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою ОСОБА_1 і земельна ділянка, стосовно якої рішенням Вінницької міської ради №1132 від 30.03.2018 надано дозвіл на складання проекту землеустрою ОСОБА_2 є різними земельними ділянками, хоча і знаходяться у близькості одна від одної.

З огляду на вказане, суд відхиляє позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, що на бажану позивачем земельну ділянку вже надано дозвіл іншій особі - ОСОБА_2 , та те, що у останньої у зв`язку з прийнятим рішенням, виник інтерес стосовно оформлення права на таку земельну ділянку.

Щодо правомірності підстав скасування відповідачем п. 1.19 рішення 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 27.12.2019 за №2109, яким надано дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 0,0093 га у короткострокову оренду строком на 4 роки 10 місяців для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель комунальної власності, з підстав відкриття 06.11.2019 Верховним Судом касаційного провадження за скаргою Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.06.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 у справі №120/1491/19-а, то суд таку вважає необґрунтованою, оскільки діюче законодавство не містить такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Так, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, визначено невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відтак, оцінюючи оскаржуване рішення, суд керується нормами ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, критерій "прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України" - за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у ч. 2 ст. 19 Конституції України: "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень:

- має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;

- зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Критерій "прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо.

Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так, само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

Водночас, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не вказує на обставини, які не дають змогу надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, що у розумінні ч. 7 ст. 118 ЗК України є обов`язковою умовою при прийнятті рішення.

За таких обставин, суд доходить висновку, що п. 1.20 рішення 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 27.12.2019 за №2109 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, встановлення земельного сервітуту" не відповідає приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас суд зазначає, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27.02.2018 в справі № 545/808/17 та від 19.06.2018 в справі № 806/2982/17.

При вирішенні справи суд також враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі "Рисовський проти України" Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу "належного урядування" в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Так, відповідач довільно трактує визначені законом підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та відмовив позивачу у наданні такого дозволу з непередбачених законом підстав, шляхом скасування свого ж рішення, а саме п. 1.19, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в м. Вінниці.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 вищевказаного Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни з будь-якого питання, що є компетенцією органу місцевого самоврядування, надано тлумачення у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009, у якому вказано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач в межах даних правовідносин не довів та не надав належних та достатніх доказів, які підтверджують його позицію.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 1.20 рішення 48 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 27.12.2019 за №2109 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, встановлення земельного сервітуту".

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької міської ради судовий збір в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ); Вінницька міська рада (код ЄДРПОУ - 25512617, місцезнаходження: вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050)

Повний текст рішення складено: 23.10.2020

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна