Справа № 160/7601/20
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2020-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2020 року Справа № 160/7601/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
07 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
Отже, позивач вважає, що відмовою відповідача порушується його право на пенсійне забезпечення, і єдиним способом його захисту є звернення з відповідним позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
04.08.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Зауважив, що, оскільки ОСОБА_1 надала довідку № 6/31-С-120 від 20.08.2012 року щодо реабілітації то, питання про те, що вона є реабілітованою особою не стоїть. Але, відповідно до п. «г» ст. 77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Отже підвищення до пенсії в розмірі 25 % від мінімальної пенсії за віком проводиться членам сім`ї реабілітованої особи при наявності двох обов`язкових умов: довідки про реабілітацію та документального підтвердження їх примусового переселення разом з репресованою особою. Проте, документи на підтвердження примусового переселення позивача разом з її батьком до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області не надавалися, більш того, в своєму зверненні від 02.01.2020 року ОСОБА_1 зазначає, що вона разом зі своєю сім`єю (бабусею, дідусем, матір`ю та братом), після того як батько ОСОБА_2 був направлений на спецпоселення до Іркутської області, залишилися проживати в Нікопольському районі Дніпропетровської області с. Олександрівка. Враховуючи вищезазначене, відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави для призначення надбавки як члену сім`ї реабілітованої особи в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком відповідно до вимоги пункту «г» ст. 77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».
26.08.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що зазначені відповідачем підстави для відмови в задоволенні адміністративного позову не відповідають обставинам справи.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 від 27.03.1999 року, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком з 13.04.1997 року та по інвалідності 3-ї групи від загального захворювання з 25.04.2007 року.
ОСОБА_1 народилась в с. Олександрівка Нікопольського району Дніпропетровської області республіки УССР, батьком є ОСОБА_2 , матір`ю є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
20.03.1979 року позивачка здійснила заміну прізвища з прізвища батька ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про перейменування прізвища від 20.03.1979 року серії НОМЕР_3 .
20.08.2012 року Головним управлінням МВС Росії в Іркутській області видано довідку №6/31-С-120 про реабілітацію ОСОБА_2 , репресованого 1947 року по 26.01.1956 року, та про реабілітацію ОСОБА_1 , як доньки репресованого ОСОБА_2 .
Також, з матеріалів справи, а саме, листа управління МВС Росії по Іркутській області №9/7-826 від 02.10.2003 року, вбачається, що батько позивача з 1945 року по 1947 рік знаходився в трудовій армії та працював в промисловості Комі АРСР, після чого, як особа німецької національності, з політичних мотивів був направлений до Іркутської області, де знаходився на обліку спец поселення по 26.01.1956 року, був звільнений на підставі Указу Президіуму Верховної Ради СРСР від 13.12.1955 року.
09.06.2020 року позивач звернувся до відповідача з питання перерахунку пенсії щодо підвищення пенсії, як члену сім`ї реабілітованого.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №22-1 від 25.11.2005, звернення особою за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.
Згідно з п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
При цьому, п.2.13 Порядку №22-1 визначено, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
Приписами ст.11 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» встановлено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
- репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;
- члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», реабілітованими визнаються особи:
1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;
2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;
3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;
4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;
5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Згідно з п.2 ст.13 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», потерпілими від репресій, зокрема, визнаються: діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
За приписами п.4 ст.14 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб: особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.
Згідно з п.п.5-7 ст.2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», формами репресій, зокрема, визнаються: заслання; вислання; депортація.
Як слідує з наведених норм, Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» розмежовано поняття репресованих осіб, які в подальшому були реабілітовані, і осіб, потерпілих від репресій, до яких, зокрема, законом віднесено дітей репресованої особи, які народилися на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії).
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження факту визнання його реабілітованим надано довідку про реабілітацію №6/31-С-120р., видану Головним управлінням МВС Росії по Іркутській області, відповідно до якої на підставі ч.2 ст.1.1 Закону Російської Федерації від 18.10.1991р. №1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій» позивач є реабілітованим.
При цьому підпунктом 1 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.03.2018р. №2325-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» встановлено, що довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державним органами Союзу РСР, є чинними на території України.
Водночас, Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» не передбачає втрату чинності довідками, посвідченнями або іншими документами про реабілітацію, виданими до 05.05.2018р., тобто до набрання чинності Законом України від 13.03.2018р. №2325-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Таким чином, будь-якої повторної або додаткової реабілітації осіб, які вже були реабілітовані до набрання чинності Законом України від 13.03.2018р. №2325-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» і якими отримано відповідну довідку або інший документ про реабілітацію, законодавством України не передбачено.
Як зазначалося вище, відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Під час судового розгляду встановлено, що позивач є членом сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, тому, відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», позивач має право на підвищення до призначеної пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Також, з матеріалів, наданих відповідачем, судом встановлено, що позивач вже звертався 02.01.2020 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою довільної форми, в якій просив допомогти з призначення надбавки до пенсії як репресованій особі.
Отже, враховуючи, що позивач повторно звернувся з заявою про перерахунку пенсії 09.06.2020р., призначення пенсії мало відбутися, починаючи з 02.01.2020р.
Оцінюючи рішення відповідача щодо відмови встановити позивачу підвищення до пенсії як особі, яка є членом сім`ї реабілітованого в розмірі 25% пенсії на відповідність критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що воно їм не відповідає, а тому рішення від 18.06.2020 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З метою ефективного захисту прав позивача, вважає необхідним відновити порушене право позивача та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, з часу початково звернення (02.01.2020) за перерахунком пенсії, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Приписами ч.1 ст.371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
За таких обставин, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відтак, відсутні підстави для стягнення судових витрат.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, з часу початкового звернення (02.01.2020) за перерахунком пенсії, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Розподіл судових витрат у справі не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник