Справа № 140/15408/20
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

28 жовтня 2020 року ЛуцькСправа № 140/15408/20
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву представника позивача адвоката Мартинюка Дмитра Вікторовича про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправною та скасування відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ) Любомльського району Волинської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у формі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №118-УБД від 30.07.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,00 га, яка знаходиться на території Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ) Любомльського району Волинської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер :05:002:0483 загальною площею 48,5121 га.

Разом з позовною заявою представником позивача адвокатом Мартинюком Д.В. подано заяву від 27 жовтня 2020 року про забезпечення даного адміністративного позову шляхом заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області передавати у комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району земельну ділянку площею 48,5121 га кадастровий номер :05:002:0483 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову представник позивача зазначає про те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до набрання чинності рішенням у справі внаслідок, зокрема того, що Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області видано наказ №118-УБД від 30.07.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмолено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів Підгородненської сільської ради (Любомльська ОТГ) Любомльського району Волинської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що бажана до відведення земельна ділянка є частиною про інвентаризованої за кошти Державного бюджету земельної ділянки площею 48,5121 га кадастровий номер :05:002:0483, яка включена до переліку та в найближчий термін буде передана відповідно до статті 117 Земельного кодексу України в комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району. Відтак, вищезазначене унеможливить подальше виконання рішення суду у цій справі, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не буде власником земельної ділянки, а тому не зможе виконати рішення суду щодо зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою позивачу.

Згідно з частиною першою статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглянута судом без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи аргументи, викладені у заяві представника позивача про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що така заява не підлягає задоволенню з таких мотивів і підстав.

Відповідно до частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, законодавець визначив лише дві підстави, за наявності яких суд може забезпечити позов, а саме: ускладнення або неможливість виконання рішення суду чи відновлення порушених прав позивача внаслідок невжиття заходів забезпечення позову та очевидна протиправність рішення, дії чи бездіяльності, яким порушуються права, свободи та інтереси особи, що звернулась до суду.

Водночас згідно з частиною першою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною другою цієї статті визначено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Суд зазначає, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову допускається, якщо невжиття цих заходів може ускладнити або привести до неможливості виконання рішення суду.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

Під час вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову суд враховує інтереси як позивача, так і відповідача. Заходи забезпечення позову повинні відповідати критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів учасників даного судового процесу та не впливати на права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, повинні бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №826/8556/17, від 26.04.2019 у справі №826/16334/18.

Суд також звертає увагу, що вжиття заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а лише забезпечує збереження існуючого становища до вирішення по суті позовних вимог. При цьому, вирішуючи відповідну заяву про забезпечення позову суд має встановити, у чому саме полягає реальна загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист порушених прав або інтересів позивача та чим саме може бути завдано шкоди правам та інтересам позивача без вжиття таких заходів.

Разом з тим, заява про забезпечення адміністративного позову повинна бути вмотивована та обґрунтована доказами, поданими на підтвердження доводів за цією заявою.

Суд зазначає, що на момент звернення до суду із даною позовною заявою жодного права позивач на бажану до отримання земельну ділянку не виникає, більш того, право (в тому числі речове) позивача на таку земельну ділянку не може бути захищене судом, оскільки саме право взагалі не виникло.

Відносини, урегульовані ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, передбачають порядок отримання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації.

Однак, саме лише звернення із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та надання уповноваженим органом дозволу не означає виникнення у зацікавленої особи права власності на таку земельну ділянку, оскільки таке право виникає після його державної реєстрації.

Зазначаючи про необхідність заборонити Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області передавати у комунальну власність Любомльській міській раді Любомльського району земельну ділянку площею 48,5121 га кадастровий номер :05:002:0483 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі, позивач не надає суду доказів, що свідчать про очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які він має намір оскаржувати у судовому порядку чи утруднення виконання рішення суду у подальшому, а наведені у заяві про забезпечення прозову доводи заявника підлягають перевірці у ході судового розгляду справи по суті.

В наказі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №118-УБД від 30.07.2020 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою вказано лише на те, що спірна земельна ділянка буде передана у комунальну власність відповідно до статті 117 Земельного кодексу України..

Відповідно до частини першої статті 117 Земельного кодексу України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 р. передбачено забезпечити, зокрема, здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні).

За загальним правилом позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії саме відповідачу.

На думку суду, обраний заявником захід забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії не може бути визнаний судом прийнятним та співмірним із заявленими позовними вимогами.

У контексті наведеного суд відмічає, що вжиття заходів та забезпечення позову може свідчити про передчасний висновок суду про протиправність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які заявник оскаржує до суду, що не узгоджується з метою застосування правового інституту забезпечення позову.

Таким чином, заявником не доведено необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 154, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача адвоката Мартинюка Дмитра Вікторовича про забезпечення позову відмовити.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.Д. Ковальчук