Справа № 340/1405/20
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 340/1405/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання Новошицька О.О.

за участю: представника відповідача Назарова Романа Вадимовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 (головуючий суддя Кармазина Т.М.)

у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, просив:

- зобов`язати Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з дня звільнення по день остаточного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення за 2 повних місяці перед звільненням.

Позов обґрунтовано тим, що він проходив військову службу та наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) №181 від 31.08.2017 року його було виключено зі списків особового складу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку та всіх видів забезпечення. Зазначав, що під час його звільнення, відповідачем не було вчасно проведено повний розрахунок з усіх видів його забезпечення, а саме не виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, чим було порушено його права, передбачені Конституцією України, трудовим законодавством та законодавством України у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей. Вказував, що факт не розрахунку відповідача з ним за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій підтверджено рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 по справі №340/3022/19, яке суду набрало законної сили 17.03.2020. Посилався на те, що 28.04.2020 на виконання зазначеного рішення суду від 13.02.2020 по справі №340/3022/19, Миколаївським зональним відділом Військової служби правопорядку, на його розрахунковий рахунок було перераховано грошові кошти у розмірі 9519,65 грн. у якості грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, чим проведено зі мною остаточний розрахунок при звільнені. На його переконання, проведення відповідачем остаточного розрахунку з ним було здійснено з затримкою, що є підставою для його звернення з позовною заявою до суду про стягнення з Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто затриманні розрахунку при звільненні.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9642,63 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що з огляду на очевидну неспівмірність суми несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 9642,63 грн., яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (01.09.2017) по час розрахунку з ним (27.04.2020), відсоткового співвідношення між розміром несвоєчасно виплачених сум та розміром розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 2,7% та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог, та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з дня звільнення по день остаточного розрахунку (з 01.09.2017 року по 28.04.2020 року), виходячи з грошового забезпечення за 2 повних місяці перед звільненням у розмірі 357 134,60 грн., який було визначено Кіровоградським окружним адміністративним судом у рішенні від 18.06.2020 року (справа №340/1405/20). Посилається на те, що в силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства.

Позивачем до суду апеляційної інстанції подано додаткові пояснення. Вказує на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), а змушення роботодавця виплатити цей середній заробіток, є засобом впливу з метою спонукання останнього до дотримання вимог трудового законодавства та законодавства, спрямованого на захист соціальних прав працівників (війсьовослужовців).

Позивач, належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. При цьому позивачем направлено клопотання про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) №181 від 31.08.2017 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку та всіх видів забезпечення (а.с.13).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 по справі №340/3022/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року.

Зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року (а.с.14-16).

Судове рішення набрало законної сили 17.03.2020.

На виконання вищевказаного судового рішення, відповідачем нарахована та 28.04.2020 виплачена позивачу на картковий рахунок грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 серпня 2017 року в розмірі 9519,65 грн., про що свідчить копія виписки з його розрахункового рахунку, виданої АТ КБ ПриватБанк (а.с.39).

Позивач, вважаючи наявним у нього права на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, звернувся до суду з даним позовом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, Кодексу Законів про працю, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, наявність спор щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише прочинаючи з періоду коли вичерпано спір.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 по справі №340/3022/19, встановлено, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховувалася. При цьому, розрахунок за рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.02.2020, яке набрало законної сили 17.03.2020, проведено 28.04.2020, таким чином, у ОСОБА_1 виникло право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України з моменту коли вирішено спір, а саме, коли набуло чинності рішення суду (17.03.2020).

Отже, з 17.03.2020, позивач має правові підстави для нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в разі, якщо після 17.03.2020 року відповідачем не здійснено виплати в повному обсязі). При цьому, в період до 17.03.2020 року відповідач не має правових підстав для виплати, оскільки тривали спірні правовідносини з позивачем.

Однак відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції.

При цьому позивач, подаючи апеляційну скаргу, та зазначаючи частину 1 статті 117 КЗпП України та вимогу виплатити за період з 01.09.2017 року по 28.04.2020 року середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 357 134,60 грн., не врахував, що частина 1 статті 117 КЗпП України передбачає відсутність спору про розмір виплат.

Натомість між позивачем і відповідачем тривав спір про розмір виплат до 17.03.2020 року, отже відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 357 134,60 грн. за період з 01.09.2017 року по 28.04.2020 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, а тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на наявні у справі докази щодо проведення із позивачем остаточного розрахунку при звільненні 28.04.2020 (а.с. 39), виплата середнього заробітку за весь час затримки має бути здійснена саме до цієї дати, починаючи з дати припинення спірних правовідносин (17.03.2020 року).

Судом першої інстанції встановлено, що період затримки розрахунку при звільненні позивача, прочинаючи з 01.09.2017 по 27.04.2020 та складає 970 календарних днів, у тому числі 31 повний місяць, а також 27 днів за квітень 2020.

Враховуючи зміст довідки Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку від 19.05.2020 №2248, відповідно до якої середньомісячне грошове забезпечення позивача за 2017 рік становило 11 413,60 грн., середньоденна сума грошового забезпечення на день звільнення останнього становить 368,18 грн. (11413,60/31) (а.с. 57).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 01.09.2017 по 27.04.2020 становить 357 134,60 грн. (368,18 х 970 = 357 134,60 грн.)., однак з урахуванням справедливості, пропорційності відповідності критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, суд першої інстанції визначив відповідною суму у розмірі 9642,63 грн., яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (01.09.2017) по час розрахунку з ним (27.04.2020).

Оскільки відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції щодо визначення розрахунку виплати сум та визначення кількості дів прострочки, то суд апеляційної інстанції (діючі в межах позовних вимог) погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та визначення суми виплати у розмірі 9 642,63 грн. (а не в розмірі 357 134,60 грн.) з урахуванням розумності та справедливості виплат.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно якої компенсація за несвоєчасний розрахунок при звільненні здійснюється за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Так, статтею 116 КЗпП України дійсно на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу.

При цьому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Водночас, реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно.

Зокрема, під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця.

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення.

Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за певних умов може бути зменшено розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗПП України.

Викладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи зазначені вимоги колегія суддів апеляційної інстанції вважає справедливим розмір виплат в сумі 9 642,63 грн, що визначений судом першої інстанції.

Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результати апеляційного розгляду та характер спірних правовідносин судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23.10.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова