Справа № 620/2961/20
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 жовтня 2020 року Чернігів Справа № 620/2961/20

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту наказу,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2020 №381 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності у розмірі 28383,28 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що за період більше ніж 2 місяці, ні командиром батальйону підполковником ОСОБА_2 , ні начальником бронетанкової служби питання щодо некомплектності танку (нестачі радіостанції Р-173М) не піднімалось, службове розслідування з цього приводу не проводилось, факт здачі посади та передачі позивачем майна засвідчений в обхідному листі та в наказі командира частини №271 від 07.11.2016. Крім того зазначає, що службове розслідування з метою з`ясування причин і умов втрати військового майна проведено більш ніж через три роки з моменту виявлення. Також наголошує, що наказ про відбуття особи до нового місця служби може бути виданий лише після затвердження акта про приймання і здавання справ і посади вищим начальником або після прийняття відповідного рішення щодо виявленої нестачі майна. Наведені у сукупності обставини, на думку позивача, свідчать про протиправність оскаржуваного наказу.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 позовна заява залишена без руху. Ухвалою судді від 21.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також встановлено відповідачу 15-дений строк з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позов.

У встановлений ухвалою про відкриття провадження строк, відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що військовою частиною НОМЕР_1 були дотримані вимоги, передбачені ч.2 ст.2 КАС України, а саме - службове розслідування, результатом якого стало прийняття оскаржуваного наказу було проведено у відповідності до вимог законодавства, чинного на момент проведення службового розслідування, в межах наданих командиру військової частини НОМЕР_1 повноважень, обґрунтовано (тобто з урахуванням всіх обставин, що мали значення для прийняття відповідного рішення), неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності, пропорційно, своєчасно (протягом строку, встановленого нормами наказу Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України» та Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі».

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.
Позивач у період з 28.02.2015 по 07.11.2016 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника зв`язку - командира взводу зв`язку танкового батальйону.

У військовій частині НОМЕР_1 у 2018 році був проведений аудит внутрішньо-господарської діяльності.

За результатами службового розслідування наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2018 №337 «Про результати службового розслідування» обліковано нестачу майна на виробах БМ Булат на загальну суму 873 952,00 грн, а саме:

приймачів Р-173П в кількості 15 шт.;

радіостанцій Р-173М в кількості 9 шт.;

акумуляторні батареї 12СТ-85 в кількості 38 шт.;

прилади ТВН-5 в кількості 6 шт.;

брезенти укривочні в кількості 15 шт.

За вказаним наказом рішення щодо нестачі майна було прийнято лише на суму 355 506,53 грн, в результаті притягнуто до підвищеної матеріалвної відповідальності командира 1 танкової роти старшого лейтенанта ОСОБА_3 та колишнього командира 2 танкової роти лейтенанта ОСОБА_4 .

З вказаної вище суми не було прийнято рішення щодо відшкодування нестачі на суму 518 445,47 грн, яку було допущено колишніми військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , а саме:

нестачі радіостанції Р-173 в кількості 1 шт. на виробі БМ Булат зав. №Х02ЕТ16010М07 (рахувався за колишнім командиром взводу зв`язку 1 танкового батальйону старшим лейтенантом ОСОБА_1 , який був переведений до в/ч НОМЕР_2 (м. Старичі) у 2016 році);

нестача приймачів Р-173П в кількості 2 шт., радіостанції Р-173 в кількості 1 шт., акумуляторних батарей 12СТ-85 в кількості 12 шт., приладів ТВН-5, брезентів укривочних в кількості 10 шт. (нестача комплектуючих з виробів БМ Булат 3 танкової роти, які не було передано колишнім командиром капітаном ОСОБА_5 , переведеним до в/ч НОМЕР_2 (м. Старичі) у 2017 році);

нестача приймача Р-173П в кількості 1 шт., радіостанції Р-173 в кількості 1 шт., приладів ТВН-5, брезентів укривочних в кількості 5 шт. (нестача комплектуючих з виробів БМ Булат 2 танкової роти, які не було передано колишнім командиром 2 ГР майором ОСОБА_6 , звільненим з лав ЗС України на початку 2017 року).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2020 №952 «Про призначення службового розслідування» з метою уточнення інформації та визначення реального стану по залишку невідшкодованих коштів щодо нестачі комплектуючих та ЗІП до БМ Булат на загальну суму 518 445,47 грн було призначено службове розслідування.

Службовим розслідуванням встановлено наступне:

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2018 №507 у військовій частині НОМЕР_1 у порядку, передбаченому вимогами Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95-ВР проведено службове розслідування з метою з`ясування причин і умов виникнення нестачі комплектуючих на 34 виробах БМ «Булат» на загальну суму 1 773 304,00 гривень.

В ході проведення службового розслідування було встановлено, що згідно довідки від 25.10.2017 №234/1/3723 «Про проміжні результати внутрішнього фінансового аудиту відповідно фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 06.05.2015 по 18.09.2017» виявлено ризик в управління активами майна бронетанкової служби військової частини НОМЕР_1 , а саме - на комплектуючі до 34 одиниць БМ «Булат» на загальну суму 1 773 304,00 грн.

Згідно довідки аудиту ризик нестачі виник в результаті не представлення аудитору по бронетанковій службі нижчепоіменованого майна на 34 одиниці БМ «Булат», а саме:

приймач Р-173П в кількості 35 шт;

радіостанції Р-173М - в кількості 23 шт;

брезенти укривочні в кількості 35 шт;

акумуляторні батареї марки 12СТ-85 та 6СТ-170 в загальній кількості 141 шт;

прилади ТВН-5 в кількості 18 шт.

За результатами вказаного службового розслідування згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №337 від 31.03.2018 «Про ризик виникнення нестачі комплектуючих на 34 виробах БМ «Булат» на загальну суму 1 773 304,00 грн по результатам аудиту» за шкоду, заподіяну державі в особі військової частини НОМЕР_1 , 2 командирів рот було притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності.

Питання щодо притягнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 вирішено не було.

При цьому вказано, що командир взводу зв`язку старший лейтенант ОСОБА_1 , згідно наказу Командувача Сухопутних військ (по особовому складу) від 30.08.2016 №407 переведений до військової частини НОМЕР_3 (с. Старичі), посаду він не здав, БМ Булат зав. №Х02ЕТ16010М07 зі складанням акту технічного стану нікому не передав (отримував згідно акту технічного стану №254/162 від 30.06.2016).

З метою перевірки наявності майна бронетанкової служби, що рахувалися за 34 виробами БМ Булат 1 танкового батальйону, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2017 №860 була призначена комісія. Згідно акту роботи комісії від 03.01.2018 №22 нестача майна бронетанкової служби взводу зв`язку 1 танкового батальйону складає:

радіостанція Р-173М - в кількості 1 шт.

Загальна шкода, заподіяна державі, пов`язана з втратою майна бронетанкової служби, закріпленого за старшим лейтенантом ОСОБА_1 , відповідно до довідки-розрахунку №256/862 від 28.03.2018 становить 28 383,28 грн.

За результатами службового розслідування 23.06.2020 командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ №381, яким було затверджено результати службового розслідування та визнано позивача винним у нестачі радіостанції Р-173М та пунктом 1-м визначено:

«начальнику стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 копії матеріалів розслідування направити до військової частини НОМЕР_3 відповідно до статей 6,7,9,10,11 Закону України від 03.10.2019 №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» за неналежне виконання службових обов`язків пов`язаних з порушенням вимог cm.11, 16, 58, 59, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України для притягнення до повної матеріальної відповідальності у розмірі 28 383,28 (двадцять вісім тисяч триста вісімдесят три гривні двадцять вісім копійок) колишнього командира взводу зв`язку 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 ».

З вказаними рішеннями позивач не згодний, вважає, що останнє прийняте неправомірно, з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню в частині визнання його винним у факті нестачі радіостанції Р-173М.

Даючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на наступне.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (стаття 11) зобов`язує кожного військовослужбовця знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Стаття 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Згідно вимог пункту 3.1.9 наказу Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300, усі посадові особи військової частини (з`єднання), які відають військовим (корабельним) господарством зобов`язані знати вимоги чинного законодавства України, наказів, положень, настанов, інструкцій та інших керівних документів щодо організації та ведення військового господарства та неухильно керуватись ними у своїй діяльності; організовувати та контролювати ведення обліку, правильне зберігання і своєчасне оновлення запасів матеріальних засобів усіх видів; здійснювати постійний контроль за правильним, ощадливим та доцільним витрачанням (використанням) матеріальних засобів, вживати необхідних заходів для боротьби з нераціональними їх витратами (використанням), втратами, нестачами, розкраданням.

Відповідно до п.1 ст.3 Закону України від 03.10.2019 №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно ст.5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Частиною 2 ст.5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

Так, статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2. 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обгрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Слід звернути увагу, що оскаржуваним п.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2020 №381 «Про результати службового розслідування», позивача не було притягнуто до матеріальної відповідальності, а лише направлено копії матеріалів службового розслідування та наказу про результати службового розслідування до нового місця служби позивача для прийняття рішення щодо притягнення позивача до матеріальної відповідальності.

Таким чином, відповідач у даному випадку обмежився викладенням результатів службового розслідування, визначенням суми нестачі та прийняттям рішення щодо направлення матеріалів службового розслідування до іншої військової частини для притягнення військовослужбовця (позивача) до матеріальної відповідальності. При цьому, що стосується відшкодування виявленої нестачі, то вона не може бути автоматично примусово відшкодована на підставі оскаржуваного наказу без прийняття наказу щодо притягнення позивача до матеріальної відповідальності. А отже, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправними та скасування певного абзацу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2020 №381 «Про результати службового розслідування» в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності у розмірі 28383,28 грн, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, оскільки останнє відсутнє.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, вирішуючи спір, суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи або законні інтереси особи у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що у позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту наказу слід відмовити.

Керуючись статтями 72-74, 77, 132, 134,139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
У позові ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту наказу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 ).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_5 ).

Повне рішення суду складено 27.10.2020.

Суддя Л.О. Житняк