Справа № 120/4274/20-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 жовтня 2020 р. Справа № 120/4274/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивачка) з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Вівсяницької сільської ради Козятинського району Вінницької області (за межами населеного пункту), (кадастровий номер :03:003:0257, площею 15.8773 га). Проте оскаржуваним наказом відповідач відмовив у наданні дозволу, посилаючись на те, що земельна ділянка перебуває на праві постійного користування в іншої особи.

Позивачка з рішенням відповідача не погоджується та зазначає, що подане відповідачу клопотання полягає у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, а не на погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Також, оскільки земельна ділянка є сформованою і їй присвоєно кадастровий номер, вимоги частини шостої статті 79-1 ЗК України в даному випадку не застосовуються.

Крім того, позивачка вказує на те, що згода землекористувача на етапі надання дозволу на розробку документації із землеустрою, або її відсутність не є підставою для відмови в наданні вищевказаного дозволу. Крім того, обґрунтовуючи протиправність посилань відповідача на перебування земельної ділянки в користування третіх осіб позивачка вказує на відсутність таких відомостей в ДЗК.

Відтак позивачка вважає відмову відповідача протиправною, а тому звертається до суду з цим позовом.

Ухвалою від 25.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

14.09.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначає, що надана позивачці відмова є правомірною і ґрунтується на вимогах закону. Так, згідно з держаним актом на право постійного користування зареєстрованого від 18.08.1997 за №45, бажана для позивачки земельна ділянка перебуває в користуванні громадянки ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства. Отже, до клопотання мало бути додане погодження землекористувача (нотаріально посвідчена згода користувача земельної ділянки на поділ чи об`єднання земельної ділянки), що передбачено ч. 6 ст. 118 ЗК України та ст. 56 Закону України "Про землеустрій".

Разом з відзивом на позовну заяву представником відповідача подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача громадянку ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 05.10.2020 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (далі - третя особа).

19.10.2020 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких вона просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив наступне.

15.06.2020 позивачка звернулась до відповідача з клопотанням про надання їй дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Вівсяницької сільської ради Козятинського району Вінницької області (за межами населеного пункту), (кадастровий номер :03:003:0257, площею 15.8773 га). До клопотання додано графічні матеріали із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копії паспорта та ідентифікаційного номера позивачки.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 31.07.2020 № 2-12651/15-20-СГ позивачці відмовлено у наданні вказаного дозволу з посиланням на те, що земельна ділянка перебуває на праві постійного користування в іншої особи згідно з держаним актом на право постійного користування, зареєстрованого за № 45 від 18.08.1997, для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідач вказав на відсутність нотаріальної згоди землекористувача на поділ земельної ділянки, обов`язковість якої передбачена статтею 56 Закону України "Про землеустрій".

Позивачка з правомірністю зазначеного наказу не погоджується, а тому звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку вищезазначеній відмові, суд керується такими мотивами.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Так, згідно з ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Водночас порядок набуття такого права регламентований главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1-4 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Як видно з матеріалів справи, з метою реалізації свого законного права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства позивачка звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, за рахунок сформованої земельної ділянки державної власності загальною площею 15.8773 га, кадастровий номер :03:003:0257, яка розташована на території Вівсяницької сільської ради Козятинського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Під час розгляду справи відповідач не заперечив, що саме до його повноважень належить розгляд питання про надання чи відмову у наданні позивачці вищевказаного дозволу. Відтак цю обставину суд вважає безспірною.

Щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, то такий визначається положеннями статті 118 ЗК України. Так, частиною шостою цієї статті передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що однією з підстав для відмови у наданні позивачці дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою стало посилання відповідача на те, що зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_2 згідно з держаним актом на право постійного користування, від 18.08.1997, реєстраційний № 45, для ведення селянського (фермерського) господарства. Водночас разом з клопотанням не надано згоду землекористувача на поділ земельної ділянки.

Вдаючись до оцінки правомірності наведених підстав для відмови, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, безоплатна приватизація земельних ділянок, що вже перебувають у законному користуванні інших осіб допускається виключно після припинення права користування такими земельними ділянками в порядку, визначеному законом.

Підстави припинення зазначеного права врегульовано главою 22 Земельного кодексу України, які поділяються на добровільні та примусові.

Так, статтею 141 ЗК України передбачено, що вилучення земельної ділянки є однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою. Це кореспондується з положеннями частини шостої статті 118 ЗК України, якою визначено обов`язок заявника додати до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Отже, зазначене погодження є необхідним у випадку, якщо безоплатна приватизація стосується тих земельних ділянок державної чи комунальної власності, що перебувають у користуванні інших громадян або юридичних осіб і їх право користування не припинено у визначеному законом порядку.

Як видно зі змісту оскаржуваного наказу та наступних пояснень, наданих відповідачем у відзиві на позовну заяву, земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0257, частину якої позивачка бажає отримати у власність, відповідно до державного акту на право постійного користування № 45 від 18.08.1997 перебуває в користуванні громадянки ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Серед іншого, позивачка вказує на те, що згідно із ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Водночас право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Проте суд зазначає, що на момент оформлення державного акта на право постійного користування № 155 від 28.12.2001 діяв Земельний кодекс України в редакції Закону від 19 грудня 1990 року № 561-XII (далі - Кодекс).

Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Також частиною першою статті 23 Кодексу було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, незважаючи на те, що право ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0257 не було оформлене відповідно до Закону № 1952-IV, суд погоджується з доводами відповідача в тій частині, що державний акт на право постійного користування № 45 від 18.08.1997 не вважається таким, що втратив чинність, а відтак відсутні підстави стверджувати про припинення відповідного права на постійне користування земельною ділянкою.

Наведене додатково підтверджується тим, що положення пункту 6 розділу Х чинного Земельного кодексу України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнані неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005.

Позивачка також зазначає, що спірна земельна ділянка є сформованою, однак у Державному земельному кадастрі відсутня інформація про право власності та інші речові права, в тому числі щодо права ОСОБА_2 на постійне користування земельною ділянкою.

Перевіряючи вказані доводи, судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 15.8773 га за кадастровим номером :03:003:0257 належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності, вид використання: "для ведення селянського (фермерського господарства).

Водночас з вказаного витягу видно, що державна реєстрація земельної ділянки проведена 27.11.2013 на підставі даних інвентаризації земель під час здійснення землеустрою. Органом реєстрації є відділ Держземагенства у Козятинському районі Вінницької області.

Таким чином, спірна земельна ділянка є сформованою та зареєстрована у Державному земельному кадастрі як землі сільськогосподарського призначення державної форми власності, код цільового призначення - 01.02 "для ведення фермерського господарства".

При цьому інформація про зареєстроване за ОСОБА_2 право постійного користування щодо цієї земельної ділянки дійсно відсутня, що відповідачем не заперечується.

Втім, суд зауважує, що згідно з пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 7 липня 2011 року №3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок.

Таким чином, зважаючи на наявність чинного державного акта на право постійного користування № 45 від 18.08.1997, факт відсутності у Державному земельному кадастрі інформації про право ОСОБА_2 на постійне користування відповідною земельною ділянкою сам по собі не мав самостійного значення при вирішенні питання про надання чи відмову у наданні позивачці дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою.

Водночас суд враховує, що встановлені обставини справи свідчать про те, що на час розгляду клопотання позивачки та прийняття оскаржуваного наказу у відповідача були належні відомості про те, що земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні третьої особи для ведення фермерського господарства. Це, зокрема, підтверджує наявний в розпорядженні відповідача державний акт на право постійного користування від 18.08.1997, реєстраційний № 45.

Крім того, суд зауважує, що підстави припинення права на землю, в тому числі права користування земельною ділянкою, визначаються главою 22 Земельного кодексу України.

Підсумовуючи, суд погоджується з правомірністю відмови у наданні позивачці дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою з мотивів відсутності погодження землекористувача, оскільки клопотання було подане щодо земельної ділянки, яка відповідно до чинного законодавства перебувала у користуванні іншої особи.

Водночас відсутність згоди користувача земельної ділянки може бути самостійною підставою для відмови у наданні відповідного дозволу, зокрема з огляду на імперативність положень ч. 6 ст. 118 ЗК України щодо необхідності надання разом з клопотанням погодження землекористувача у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні.

Вказаний висновок підтверджується і практикою Верховного Суду. Так, у постанові від 17.12.2018 (справи № 509/4156/15-а) суд касаційної інстанції зазначив, що враховуючи обмежений строк розгляду клопотання, а також положення частини шостої статті 118 ЗК України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Таким чином, Верховний Суд акцентує увагу на тому, що клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та додатки до нього мають бути належним чином оформленими. Водночас ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів, так само як і погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Також суд зазначає, що зміст частини шостої статті 79-1 ЗК України вказує на те, що з метою формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, заявник повинен отримати дозвіл на розроблення відповідної технічної документації із землеустрою, однак лише з умовою, що при цьому не відбудеться зміна цільового призначення такої земельної ділянки.

Як видно зі змісту клопотання позивачки, вона просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Натомість судом встановлено, що за видом використання бажана для позивачки земельна ділянка належить до земель для ведення фермерського господарства в межах земель сільськогосподарського призначення.

Позивачка вважає, що передача громадянам земельних ділянок у межах цільового призначення для різних видів використання може здійснюватися без зміни цільового призначення.

Водночас суд зауважує, що за основним цільовим призначенням землі поділяються на певні категорії, однією з яких є землі сільськогосподарського призначення (ст. 19 ЗК України).

Згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, категорія земель сільськогосподарського призначення за видами цільового призначення поділяється у тому числі на землі: 01.01 - "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва"; 01.02 - "для ведення фермерського господарства"; 01.03 - "для ведення особистого селянського господарства".

В силу положень ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Різний правовий режим земель (відмінний за цільовим призначенням), що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини п`ятої статті 20 ЗК України встановлює обов`язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Аналогічний висновок наведений у постанові судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 08.04.2015 у справі № 6-32цс15.

Таким чином, оскільки позивачка звернулась до органу Держгеокадастру з клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тоді як бажана земельна ділянка є сформованою з цільовим призначенням "для ведення фермерського господарства", суд доходить висновку, що це потребує зміни цільового призначення земельної ділянки, яка здійснюється за проектом землеустрою щодо її відведення у власність.

Зазначене свідчать про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та охоплюється підставами для відмови у наданні дозволу, передбаченими частиною сьомою статті 118 ЗК України.

При цьому суд враховує висновки щодо застосування статті 118 ЗК України, наведені у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року в справі № 802/159-17-а. Так, Верховний Суд вказав на те, що згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України для отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності заінтересована особа повинна подати клопотання, в якому зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, а також обов`язково додати графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Будь-яких винятків з цього правила чи альтернативних варіантів дана норма не містить. Необхідність подання таких матеріалів випливає із самого змісту наведених норм, оскільки, як передбачено частиною сьомою цієї статті, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. З цього випливає, що графічні матеріали, які додаються до клопотання повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Відтак, беручи до уваги висновки Верховного Суду та враховуючи те, що однією з підстав для відмови у наданні дозволу є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, суд вважає, що така невідповідність в даному випадку має місце, оскільки позивачкою подано клопотання із долученням графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки з іншим цільовим призначенням (для ведення фермерського господарства). Натомість клопотання стосується надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також об`єктивно врахував усі обставини, що мають значення для прийняття рішення.

Доводи позивачки на правомірність такого рішення не впливають та не дають суду достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, )

ОСОБА_2 (с. Вівсянки, Козятинський район, 22164, РНОКПП НОМЕР_2 )

Повний тест рішення складено: 26.10.2020.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна