Справа № 240/602/20
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/602/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

21 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В. ,

за участю:секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Пасічник Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції Житомирської області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції Житомирської області про визнання дій неправомірними, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький)(далі відповідач 1), Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції Житомирської області (далі відповідач 2), в якому просив:

-визнати дії ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області щодо звільнення ОСОБА_1 неправомірними;

-визнати незаконним та скасувати наказ ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24 грудня 2019 року №2307/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ";

-поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору державних закупівель та договірної роботи Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Житомирській області;

-стягнути з ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

-стягнути з ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

-визнано незаконним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24 грудня 2019 року №2370/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

-поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору державних закупівель та договірної роботи Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Житомирській області;

-стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2019 року до 19 червня 2020 року у розмірі 57877,56 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач-Ліквідаційна комісія з ліквідації Головного територіального управління юстиції Житомирської області, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

17.09.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, позивач заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 27.07.2018 перебував в трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Житомирській області та працював на посаді головного спеціаліста сектору державних закупівель та договірної роботи Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Згідно наказу №2370/1 від 24 грудня 2019 року позивач звільнений із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Позивач вважаючи вищезазначений наказ протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним наказу від 24 грудня 2019 року №2307/1 про звільнення останнього є обгрунтованими, а відтак спірний наказ підлягає скасуванню, що в свою чергу, є підставою для поновлення позивача на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Спірні правовідносини між сторонами у даній справі щодо порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, регулюються правовими нормами Кодексу законів про працю України, Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" (далі Закон №889-VIII), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законами, а саме Законом України "Про центральні органи виконавчої влади", де, крім іншого, у статті 5 визначені повноваження Уряду щодо реорганізації та ліквідації центральних органів виконавчої влади, її територіальних підрозділів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови) та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до цієї Постанови, зокрема, включено Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Пунктом 3 Постанови №870 також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання Постанови №870 наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Також, вказаним наказом затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції і головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції .

Приписами частин 2 та 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня визначено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно п. 1 та п. 11 ч. 1 ст. Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- корочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Відповідно з ч. 4 та 5 ст. 87 Закону № 889-VIII у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У ст. 49-2 КЗпП України, яка визначає порядок вивільнення працівників закріплено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Водночас, призначення на посади за новим або зміненим штатним розписом інших осіб має здійснюватися після забезпечення гарантій на залишення на роботі працівників, які вже працюють в установі, організації, оскільки інакше роботодавець створює умови, за яких можливість реалізації права на залишення на роботі, фактично, нівелюється внаслідок зменшення вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю.

Аналогічна правова позиція міститься у численній судовій практиці в аналогічних спорах, зокрема у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 по справі 808/588/17, від 20.01.2020 по справі № 753/22893/17, від 05.12.2019 по справі № 804/7399/16, від 24.04.2019 по справі № 808/892/17.

Крім того, положеннями частини першої статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами частини другої цієї статті при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина третя цієї ж статті).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, у тому числі враховуючи переважне право на залишення на роботі.

При цьому при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постановах від 01.08.2018 року у справі № 826/16311/16 та від 24.04.2019 у справі № 808/892/17, що в силу ч. 5 ст. 242 КАС України, враховуються колегією суддів до даних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 після повідомлення про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією інша робота за відповідною професією чи спеціальністю не пропонувалася.

В той же час, судом першої інстанції під час розгляду справи з`ясовано, що ОСОБА_1 висловлював згоду на його переведення на іншу роботу (посаду) до новоутвореного Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як правонаступника ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. При цьому, до новоутвореного Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції як правонаступника переведено абсолютну більшість працівників ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за винятком окремих працівників, в тому числі позивача.

Поряд з цим в матеріалах справі відсутні докази щодо порівняння кваліфікації позивача з іншими працівниками, а також належного обгрунтування відповідачами критеріїв визначення кола працівників для такого переводу.

Також, відповідачами не подано суду жодних доказів того, що ОСОБА_1 не відповідає кваліфікаційним вимогам чи не зміг би виконувати того кола обов`язків, які притаманні новоутвореній посаді першого заступника прокурора області - начальника управління нагляду у кримінальному провадженні.

Крім того, як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 має більше двох утриманців (двоє малолітніх дітей та дружину, яка не працює, у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною до трьох років), що є однією із підстав для переважного права на залишення на роботі, передбачених положеннями статті 42 КЗпП України. Однак апелянтом не підтверджено, що дана обставина враховувалось при прийнятті рішення про звільнення позивача з займаної посади.

Стосовно тверджень скаржника про те, що в даному випадку відбулася не реорганізації, а ліквідація Головного територіального управління юстиції Житомирської області, що виключає обов`язок останнього щодо працевлаштування ОСОБА_1 , колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до п. 6 Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 ст. 104 ЦК України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За правилами ч. 1 ст. 89, ч. 4 ст. 91 вказаного Кодексу юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м.Хмельницький), вказане Управілння, яке почало діяти з останнє є правонаступником територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються, зокрема Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Отже, з дня утворення Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Хмельницький) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно якої ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16.

Так, Верховний Суд в постанові від 17 липня 2019 року в справі № 820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

В свою чергу, Верховний Суд в постанові від 04 липня 2019 року в справі № 2а-108/12/2670 вказав, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Колегія суддів зазначає, що в розпорядчому акті органу державної влади - в постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган- Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), який визначено його правонаступником.

Вищезазначене свідчить, що у Головному територіальному управлінні юстиції у Житомирській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація. Тому, відповідачем 2 не виконано обов`язку стосовно працевлаштування позивача та протиправно звільнено останнього з роботи.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток визначається відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом 5 пункту 6 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Судом першої інстанції при розрахунку сум, що підлягають стягненню на користь позивача, використано довідку Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 15 червня 2020 року №6.2/14/2020/225, згідно якої середньомісячна заробітна плата позивача на момент звільнення складає 10635,52 грн. та середньоденна 494,68 грн. Тривалість вимушеного прогулу позивача до дня постановлення рішення у справі становить 117 робочих днів.

Виходячи з наведених величин, судом першої інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2019 року до 18 червня 2020 року, який склав 57877,56 грн. (117 х 494,68 грн.) та підлягає стягненню на користь позивача.

Між тим, в апеляційній скарзі відповідач 2 посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 та від 24.12.1999 №13, зазначив, що при присудженні виплат за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток та період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. При цьому, в рішенні суду має бути зазначена сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню та її розрахунок за виключенням податків та обов`язкових платежів.

Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Таким чином, відсутність вказівки в резолютивній частині судового рішення про те, що сума компенсації за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів не є підставою для невиконання роботодавцем функцій податкового агента у випадках та в порядку, встановленому законодавством.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.02.2019 (справа №826/6583/14), від 20.03.2019 (справа №201/12340/16), від 05.08.2020 (справа №817/893/17), від 05.08.2020 (справа №2а-3526/10/1570), від 04.06.2020 (справа №821/114/18)

Крім того, ч.2 ст.235 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року (справа № 826/808/16).

При цьому, у вищезазначеній справі, Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, згідно якої Суд дійшов висновку про протиправність зменшення розміру компенсації за час вимушеного прогулу за рахунок вихідної допомоги по безробіттю.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції Житомирської області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 жовтня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.