Справа № 808/1350/17(СН/280/44/19)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 808/1350/17(СН/280/44/19)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги Прокуратури Запорізької області, Генеральної прокуратури України та ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року

у справі №808/1350/17(СН/280/44/19)

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Запорізької області

про визнання рішень суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування актів індивідуальної дії,-

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Запорізької області в якому просив :

-визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №70к від 13 квітня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади»;

-поновити позивача на посаді керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області;

-стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000 грн.;

-визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Запорізької області №218к від 24 квітня 2017 року в частині звільнення з посади;

-зобов`язати прокуратуру Запорізької області виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до часу поновлення на посаді керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всі твердження відповідачів про неналежну організацію ним діяльності Запорізької місцевої прокуратури №3 носять виключно упереджених характер та не підтверджуються жодними матеріалами. Також позивач зазначає, що підставою видання наказу №70к від 13.04.2017 стало подання прокурора Запорізької області, в свою чергу, підставою для якого стала перевірка на підставі наказу №48 від 14.03.2017 стану організації нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні органами Національної поліції, а також діяльності у сфері запобігання корупції у Запорізькій місцевій прокуратурі №3, проведена прокуратурою Запорізької області. За результатами вищевказаної перевірки, у порушення вимог п.п. 16.4 наказу Генерального прокурора України №15 від 19.01.2017 «Про основні засади організації роботи в органах прокуратури України», з доповідною запискою позивача не ознайомлено, її примірник йому не вручено, що позбавило його можливості надати свої заперечення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2018 частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 13 квітня 2017 року №70к «Про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади». Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області з 14 квітня 2017 року. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області №218к від 24 квітня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Зобов`язано прокуратуру Запорізької області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2017 року по 14 травня 2018 року в сумі 209026 гривень 20 копійок. Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Генеральної прокуратури України та прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16000 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.12.2018 апеляційні скарги Генеральної прокуратури України та Прокуратури Запорізької області - задоволені. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2018 скасовано, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.04.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду. Тому суд розглядає справу з урахуванням висновків Верховного суду.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 24.04.2019 підставою для направлення справи на новий розгляд стало те, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку аргументам ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для твердження про неналежне виконання ним, як керівником місцевої прокуратури, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, і не дослідили зібрані у справі докази для встановлення обставин в цій частині підстав позову.

Згідно до заяви позивача про відмову від частини позовних вимог, подальший розгляд адміністративного позову проводився лише щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України № 70к від 13 квітня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади», поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та визнання протиправним та скасування наказу прокурора Запорізької області №218к від 24 квітня 2017 року в частині звільнення із посади.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. у справі № 808/1350/17(СН/280/44/19) адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Запорізької області про визнання рішень суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування актів індивідуальної дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №70к від 13 квітня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади».

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області №218к від 24 квітня 2017 року в частині звільнення з посади ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом встановлено, що на підставі подання прокурора Запорізької області, за результатами проведеної перевірки стану організації нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні органами Національної поліції, діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, позивача звільнено з займаної посади керівника Запорізької місцевої прокуратури №3. Рішення про звільнення мотивоване тим, що під час перевірки встановлено факт того, що керівником місцевої прокуратури не вжито належних заходів щодо організації діяльності місцевої прокуратури на зазначених напрямах прокурорської діяльності, а надані законом адміністративні повноваження з цією метою ОСОБА_1 повною мірою не використовувались, що призвело до негативних наслідків у вигляді росту злочинності, порушення конституційних прав громадян, порушення розумних строків досудового розслідування. У зв`язку з тим, що позивач не погодився зайняти жодну з запропонованих вакантних посад, останнього звільнено з органів прокуратури. Дослідивши встановлені по справі обставини та надавши оцінку матеріалам перевірки, суд дійшов висновку, що посилання щодо порушення позивачем вимог законодавства мають декларативний характер, разом з тим, не містячи жодного доказу підтверджуючого таки обставини. З огляду на наведені обставини суд дійшов висновку, що звільнення позивача з адміністративної посади було протиправним та необґрунтованим. Наведене обумовило часткове задоволення позовних вимог. Відмова в задоволенні решти позову обумовлена тим, що звільнення позивача з посади в органах прокуратури є його самостійним волевиявленням, яке відбулось шляхом написання відповідної заяви, у зв`язку з небажанням пристати жодної запропонованої вакантної посади. А отже в задоволенні даної частини позивних вимог, суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, Прокуратурою Запорізької області та Генеральною прокуратурою України подано апеляційні скарги, згідно яких особи, які подають апеляційні скарги просять скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. у справі № 808/1350/17(СН/280/44/19), як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважають, що звільнення відбулось в порядку та у спосіб передбачені чинним законодавством у період виникнення спірних правовідносин. Так, представником прокуратури України зазначено, що висновки перевірок оформлюються у вигляді доповідних записок, які містять конкретні висновки та пропозиції, та не повинні містити докази вчинення того чи іншого порушення особою, стосовно якої проведено перевірку. Скаржник наполягає на наявності в діях позивача встановлених перевіркою порушень та обґрунтованості звільнення.

Також, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, прокуратура Запорізької області звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на дотримання Генеральним прокурором України процедури звільнення позивача з адміністративної посади з підстав, аналогічних, що викладені в апеляційній скарзі Генеральної прокуратури України. Крім того, апелянт зауважує про неправильний висновок суду першої інстанції щодо ненадання можливості позивачу надати пояснення стосовно недоліків, виявлених прокуратурою області в ході перевірки діяльності Запорізької місцевої прокуратури № 3.

Так само не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , який оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та зазначає, що скасування акту індивідуальної дії, такого як звільнення автоматично тягне за собою поновлення працівника на посаді, з якої його незаконно було звільнено.

Під час апеляційного перегляду справи представниками сторін надавались пояснення щодо обставин по справі. Позивачем та представниками відповідачів по справі підтримано доводи апеляційних скарги, та надано заперечення на подані апеляційні скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, відповідно до наказу Генерального прокурора України № 757к від 08 грудня 2015 року позивача призначено на посаду керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області строком на п`ять років з 15 грудня 2015 року.

Наказом Генерального прокурора України № 70к від 13 квітня 2017 року за неналежне виконання посадових обов`язків керівника місцевої прокуратури, що виразилось у неналежній організації діяльності місцевої прокуратури з питань нагляду у кримінальному провадженні органами Національної поліції, у сфері запобігання та протидії корупції, позивача звільнено із займаної посади керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області.

Вказаний наказ прийнято на підставі подання прокурора Запорізької області від 04.04.2017 року № 11-731 вих-17 про звільнення із займаної посади керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_1 , яке внесено за результатами проведеної в березні 2017 року перевірки стану організації нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні органами Національної поліції, діяльності у сфері запобігання та протидії корупції. Вказаною перевіркою встановлено, що всупереч п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про прокуратуру», керівником місцевої прокуратури не вжито належних заходів щодо організації діяльності місцевої прокуратури на зазначених напрямах прокурорської діяльності, а надані законом адміністративні повноваження з цією метою ОСОБА_1 повною мірою не використовуються, що призвело до негативних наслідків у вигляді росту злочинності, порушення конституційних прав громадян, порушення розумних строків досудового розслідування.

24.04.2017 року прокуратурою Запорізької області складено повідомлення № 11-828вих-17, яким позивачу б повідомлено про наявність вакантних (постійних та тимчасових) посад в органах прокуратури станом на 24.04.2017 року, яке було отримано позивачем 24.04.2017 року.

24.04.2017 року позивачем подана заява прокурору Запорізької області про надання щорічної відпустки тривалістю 30 днів з 25.04.2017 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньої заробітної плати з подальшим звільненням з органів прокуратури Запорізької області відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з тим, що він відмовляється від призначення на будь-яку запропоновану вакантну посаду.

Наказом прокурора Запорізької області від 24.04.2017 року № 218к, прокурору юристу 1 класу ОСОБА_1 надана невикористана частина щорічної відпустки тривалістю 06 календарних днів з 25 по 30 квітня 2017 року включно за відпрацьований період з 25.01.2015 року по 24.01.2016 рік та частина щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 03 по 27 травня 2017 рік включно за відпрацьований період з 25.01.2016 по 24.01.2017 з наступним звільненням із займаної посади у зв`язку з відмовою від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури відповідно до вимог частини 5 статті 41 Закону України «Про прокуратуру». Останній день відпустки вважати датою звільнення.

Позивач не погоджується з наказом від 13.04.2017 №70к та його наслідками, зокрема видання наказу прокурора Запорізької області від 24.04.2017 №218к в частині звільнення з посади, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних наказів та наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 2 частини 1 статті 13 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру»: керівник місцевої прокуратури: організовує діяльність місцевої прокуратури.

Пункт 3 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру»: звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав: неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Частина 3 статті 41 Закону України «Про прокуратуру»: наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється Радою прокурорів України з дотриманням передбачених статтею 47 цього Закону гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

Частина 4 статті 41 Закону України «Про прокуратуру»: звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора.

Частина 5 статті 41 Закону України «Про прокуратуру»: після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури.

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

Пункт 1 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру»: прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав: невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків.

Статтею 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України було встановлено вичерпний перелік дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на прокурора.

Звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді не є видом дисциплінарного стягнення, а є наслідком реагування на передбачені частиною 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» обставини, у тому числі неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Так, звільняючи ОСОБА_1 з адміністративної посади, відповідачем у наказі № 70к від 13 квітня 2017 року зазначено, що усупереч вимогам ч. 2 ст. 25 Закону України «Про прокуратуру» позивачем не забезпечено належної координації діяльності піднаглядних правоохоронних органів у сфері протидії злочинності. Проведені торік дві координаційні наради позитивно не вплинули на стан законності в регіоні. Ухвалені рішення мали формальний характер, не містили конкретних заходів, спрямованих на покращення стану боротьби зі злочинністю та корупцією. Унаслідок чого фактично згорнуто діяльність правоохоронних органів регіону щодо виявлення фактів торгівлі людьми та розслідування злочинів, пов`язаних зі збутом наркотичних засобів.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що згідно до протоколу оперативної наради при прокуророві області №10 від 20.01.2017 «Про підсумки роботи органів прокуратури Запорізької області у 2016 році, завдання на наступні період в умовах законодавчих змін та реформування органів прокуратури», зазначається що відбулось стрімке зростання кількості облікованих злочинів у Василівському, Гуляйпільському, Кам`янсько-Дніпровському районах області. При цьому Дніпровський та Хортицький райони м.Запоріжжя, на які поширює свою юрисдикцію Запорізька місцева прокуратура №3, серед вказаного переліку відсутні. Також у вказаному протоколі констатується факт, що незважаючи на вжиті заходи прокуратурою Запорізької області (проведення 1 координаційної та 6 спільних нарад), криміногенна ситуація в регіоні залишається складною. Вказане підтверджує той факт, що високий рівень злочинності був притаманний всій Запорізькій області, а не лише виключно територіально-адміністративним одиницям, на які розповсюджує свою юрисдикцію Запорізька місцева прокуратура №3.

Щодо не виявлення фактів торгівлі людьми та злочинів, пов`язаних зі збутом наркотичних засобів, то вказані твердження, наведені в оскаржуваному наказі №70к від 13.04.2017 не відповідають вимогам законодавства, адже відповідно до ст. 2. Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. На прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України. Таким чином, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», прокуратура не відповідає за виявлення злочинів та розкриття злочинів.

В наказі №70к від 13.04.2017, лише констатовано факт не виявлення фактів торгівлі людьми та злочинів, пов`язаних зі збутом наркотичних засобів, та не зазначено, чи були виявлені такі укриті факти співробітниками прокуратури Запорізької області за результатами перевірки та хто винен в укритті таких фактів.

Також колегія суддів не може вважати належною підставою, яка обґрунтовує факт неналежного виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, посилання на недостатню кількість депримійованих прокурорів, в діях яких встановлено допущення порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», КПК України та галузевих наказів Генерального прокурора України.

Констатація кількості працівників прокуратури яким зменшено відсоток премії, не надає достатньої інформації, щоб надати оцінку даній обставині, як належному доказу невиконання позивачем його посадових обов`язків.

Так, само колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів посиланням в наказі на відсутність дієвого контролю з боку керівника місцевої прокуратури за роботою підлеглих працівників, на не забезпечення ефективного процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, що розслідуються піднаглядними територіальними органами поліції, чим грубо порушуються вимоги ст. ст. 2, 7, 9, 28 КПК України, на численні випадки неналежної організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях, де зі слів потерпілих установлено особу, яка вчинила злочин, унаслідок чого слідчі дії не проводяться місяцями, на не організацію ефективного процесуального керівництва у кримінальних провадженнях за фактами пограбувань громадян та викрадення майна, у яких досудове розслідування звелено здебільшого до формального допиту потерпілого і направлення доручень оперативним підрозділам, не приділення належної уваги використанню негласних засобів досудового розслідування, не приділення уваги питанням законності зміни кваліфікації кримінальних правопорушень, що суперечить завданням та засадам кримінального провадження, визначеним статтями 2,7,9 КПК України, невжиття дієвих заходів щодо відшкодування завданої злочинами шкоди тощо.

Так, основною передумовою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення стала неефективність ужиття ним заходів координаційного характеру, тобто розроблення та втілення узгоджених (з правоохоронними органами) заходів протидії злочинності, наглядової діяльності, яка забезпечує законність під час досудового розслідування.

Разом з тим, відсутність конкретних прикладів допущених позивачем порушень унеможливлюють розглядати дані посилання в якості доказів неналежного виконання посадових обов`язків, оскільки дані доводи мають загальний декларативний характер, який не ґрунтується на аналізі конкретних фактів.

Крім того, констатуючи неефективність процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, відповідачі не зазначили, чи використовувались прокурором Запорізької області чи Генеральним прокурором, чи їх заступниками, повноваження, передбачені ч.5 ст.36 КПК України, а саме - Генеральний прокурор, керівник регіональної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування.

У зв`язку із викладеним, відповідачі не надали суду жодного доказу на підтвердження факту неефективного досудового розслідування, а саме, факти використання повноважень, передбачених ч.5 ст.36 КПК України, ст.308 КПК України.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки подання про звільнення ОСОБА_1 подав прокурор Запорізької області, який був прокурором вищого рівня щодо позивача, то для усунення будь-яких сумнівів в упередженості прокурора Запорізької області до керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 та/чи надуманості його звинувачень у неналежному виконанні ним службових обов`язків, а також для повноти, всебічності та об`єктивності розгляду подання загалом, Генеральному прокурору варто було б проаналізувати не лише подання, доповідні записки і законні підстави їх прийняття, але й інші обставини, за яких їх було прийнято.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Генеральна прокуратура України не врахувала того, що позивач перебуває на посаді невеликий термін, не встановила причини допущених недоліків у роботі позивача, не надала конкретних пропозицій щодо їх усунення, не врахувала особистого внеску в підвищення ефективності прокурорсько-слідчої діяльності, не врахувала кількості накопичених справ, які перейшли до нього з минулих періодів; реальність їх виконання за невеликий термін перебування на службі, не здійснила порівняльного аналізу показників стану справ за напрямками, які перевірялися, з аналогічними показниками прокуратур інших областей.

Найсуворішими дисциплінарними стягненнями, наведеними в статті 9 Дисциплінарного статуту, є звільнення та звільнення з позбавленням класного чину, які мають застосовуватися як крайній захід дисциплінарного впливу.

Водночас застосуванню крайнього заходу дисциплінарного впливу передують інші, менш суворі, заходи.

Позивача звільнено з органів прокуратури за незадовільну організацію роботи очолюваної ним прокуратури та прорахунки в роботі, водночас в оскаржуваному наказі відсутні мотиви, з яких виходив відповідач, застосовуючи до позивача саме крайній захід дисциплінарного впливу. Причини, за яких до ОСОБА_1 неможливо застосувати менш суворі заходи дисциплінарного впливу, відповідач не вказав.

Як передбачено статтею 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, під час притягнення до дисциплінарної відповідальності мають ураховуватися тяжкість проступку, обставини проступку.

Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку, а прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з`ясувати обставини поступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила.

Водночас на порушення вимог Інструкції № 20 Генеральна прокуратура України службового розслідування щодо ОСОБА_1 взагалі не провела, як і не відібрала жодних пояснень стосовно виявлених порушень.

Суд дійшов висновку, що всупереч вимогам пунктів 3, 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, наказ про звільнення позивача прийнято без дотримання вимоги щодо пропорційності, яка передбачає, зокрема, прийняття рішення суб`єктом владних повноважень із дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Суд звертає увагу, що спірний наказ про звільнення позивача також має бути обґрунтованим, тобто ухваленим з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого рішення. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїй практиці на дотриманні принципів - пропорційності та обґрунтованості (рішення у справах «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04), «Гримковська проти України» від 21.07.2011 (заява № 38182/03) та інші).

Спірні накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_1 із займаної посади оцінені судом першої інстанції правильно в аспекті їх обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, пропорційності, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а позовні вимоги щодо скасування спірних наказів задоволені правильно.

Доводи апеляційних скарг Генеральної прокуратури України та прокуратури Запорізької області колегією суддів відхиляються, оскільки доводи наведені в апеляційних скаргах, не відрізняються від заперечень проти позову, повно розглянутих та спростованих судом першої інстанції. Скаржники наводять доводи, що вказують на обґрунтованість та правомірність спірних наказів, разом з тим, не надають жодного доказу необґрунтовані висновків суду першої інстанції.

Щодо поновлення позивача на посаді керівника Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області з 14 квітня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2017 року прокуратурою Запорізької області складено повідомлення № 11-828 вих-17, яким ОСОБА_1 повідомлено про наявність вакантних (постійних та тимчасових) посад в органах прокуратури.

24.04.2017 року позивачем подана заява прокурору Запорізької області про надання щорічної відпустки з подальшим звільненням з органів прокуратури Запорізької області відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з тим, що він відмовляється від призначення на будь-яку запропоновану вакантну посаду.

Тобто звільнення позивача з органів прокуратури було самостійним волевиявленням останнього з огляду на відмову від призначення на будь-яку запропоновану посаду.

Колегія суддів зазначає, що звільнення прокурора з адміністративної посади не є безумовною підставою для звільнення з посади в органах прокуратури.

Позивач самостійно виявив бажання звільнитися з роботи (з посади прокурора), хоча міг продовжувати працювати в органах прокуратури, а звільнення з адміністративної посади не тягне за собою звільнення з органів прокуратури, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді.

Крім того, згідно до наданого позивачем клопотання про долучення доказів від 21.082020 року, згідно до наказу Генерального прокурора №1632ц від 06.07.2020 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора другого відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Офісу генерального прокурора як такого, який успішно пройшов добір на зайняття вакантної посади прокурора.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції повно встановлені обставини по справі, рішення прийнято з вірним застосування норм матеріального та процесуального права, а також з врахування висновків суду касаційної інстанції, в межах доводів апеляційних скарг, підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Прокуратури Запорізької області, Генеральної прокуратури України та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. у справі № 808/1350/17(СН/280/44/19) - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 р. у справі № 808/1350/17(СН/280/44/19) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко