Справа № 700/380/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 700/380/20 Суддя (судді) першої інстанції: Яценко Г.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора першої роти четвертого батальйону Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Коломійця Олега Миколайовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Лисянського районного суду Черкаської області з адміністративним позовом до Інспектора першої роти четвертого батальйону Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Коломійця Олега Миколайовича, Департаменту патрульної поліції, в якому просив:

- визнати незаконними дії інспектора першої роти четвертого батальйону Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Коломійця О.М. щодо винесення постанови від 30.04.2020 серії ЕАК №2466858 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною третьою ст.122 КУпАП;

- скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 30.04.2020 серії ЕАК №2466858 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною третьою ст.122 КУпАП, а справу закрити;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань на його користь судові витрати пов`язані із наданням правничої допомоги у сумі 7000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що Правила дорожнього руху він не порушував та при винесенні постанови, поліцейським не було ознайомлено позивача з правами передбаченими ст.268 КУпАП та не дотримано вимоги ст.280 КУпАП.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з Департаменту патрульної поліції судові витрати у розмірі 15051 грн, з яких судовий збір - 1051 грн, та 14 000 грн, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП.

При цьому, відповідачем, який розглядав справу про адміністративне правопорушення, не надано доказів на підтвердження дотримання положень вимог чинного законодавства під час розгляду справи відносно ОСОБА_1 .

Окрім того, у апеляційній скарзі позивач просить вирішити питання про розподіл судових витрат.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2020 інспектором 1 роти 4 батальйону лейтенантом поліції управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції Коломійцем Олегом Миколайовичем винесено постанову серії ЕАК №2466858, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст.122 КУпАП.

Підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало те, що ОСОБА_1 30.04.2020 о 16:04 год, керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Дежньова, 1/116, у місті Києві, здійснив рух по смузі марштрутних транспортних засобів, чим порушив п.17.1 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем належними та допустимими доказами доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою ст.122 КУпАП, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 30.04.2020 серії ЕАК №2466858 прийнята правомірно.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.8.1 Правил дорожнього рухуУкраїни, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Так, у силу вимог вказаних Правил дорожнім знаком 5.11 позначено «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів». Смуга призначена лише для транспортних засобів, що рухаються за встановленими маршрутами попутно із загальним потоком транспортних засобів.

Пунктом 17.1 Правил дорожнього руху України визначено, що на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів на цій смузі.

У відповідності до пункту 17.2 Правил дорожнього руху України водій, який повертає праворуч на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, що відокремлена переривчастою лінією дорожньої розмітки, може виконувати поворот з цієї смуги. У таких місцях дозволяється також заїжджати на неї під час виїзду на дорогу і для посадки чи висадки пасажирів біля правого краю проїзної частини.

За правилами частини третьою статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, руху/зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів в зоні дії знаку 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» створює об`єктивну сторону правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 122 КУпАП.

У той же час, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 статті 247 КУпАП).

Відповідно, стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

У відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

У даному випадку, для підтвердження порушення позивачем п. 17.1 Правил дорожнього руху України, відповідач, відповідно до статті 251 КУпАП, мав би надати, зокрема, відеозапис події, фотокартки із відповідною фіксацією вчиненого правопорушення тощо.

Однак, відеозапису нагрудної камери патрульного, яка працювала, коли було зафіксовано адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 122 КУпАП, суду надано не було.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, та винність позивача у його вчиненні.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №338/126/17.

При цьому, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відео фіксацію вчиненого правопорушення.

За правилами частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.

Саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 712/12830/16-а та від 26.04.2018 у справі № 338/1/17.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин порушення позивачем Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена частиною третьою ст. 122 КУпАП, та не доведення відповідачем факту порушення позивачем Правил дорожнього руху, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

За правилами вимог частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання незаконними дій інспектора першої роти четвертого батальйону Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Коломійця О.М. щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію України» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 121 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У випадках, передбачених частиною першою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.

Отже, саме інспектор Національної поліції уповноважений розглядати адміністративні справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та за наслідками розгляду приймати постанови про накладення адміністративного стягнення.

Враховуючи, що встановлений частиною третьою ст. 286 КАС України перелік можливих судових рішень є вичерпним, і не передбачає право суду визнавати дії суб`єкта владних повноважень протиправними у даній категорії справ, та відповідачем здійснено розгляд справи про адміністративні правопорушення відповідно до вимог законодавства, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги в частині визнання дій відповідача протиправними.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У силу вимог частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що під час подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 коп.), що підтверджується квитанцією від 12.06.2020, та до суду апеляційної інстанції сплачено судовий збір у розмірі 630,60 (шістсот тридцять 60 коп.) грн., що підтверджується квитанцією від 01.10.2020, разом 1051 грн.

Враховуючи, що даний позов підлягає до часткового задоволення, тому колегія суддів вважає за необхідне встановити розподіл судових витрат та визначити розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню позивачу пропорційно до задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань саме суб`єкта владних повноважень - Департаменту патрульної поліції, у розмірі 525 грн. 50 коп.

Стосовно витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

У статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Аналіз вимог статті 134 КАС України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Ганчуком Григорієм Володимировичем укладено договір про надання правової допомоги від 04.05.2020 №21/01, предметом якого є надання професійної (правничої) допомоги

Відповідно до пункту 1.1 Договору виконавець (у даному випадку - адвокат Ганчук Г.В. ) зобов`язується за замовленням клієнта, яким є позивач протягом строків цього Договору надавати клієнту обумовлені послуги професійної (правничої) допомоги, а Клієнт зобов`язується оплатити виконавцеві надані на умовах цього Договору послуги.

У силу вимог 1.2 Договору конкретний перелік та вартість послуг, які будуть надаватись за цим Договору визначаються у Замовленнях за формою визначеною у додатку №1 до Договору, що попередньо підписуються сторонами.

Згідно замовлення №1 від 04 травня 2020 року на умовах вказаного договору клієнт доручає виконавцеві надати відповідні послуги: консультація клієнта щодо винесеної постанови у справі про адміністративне правопорушення від 30.04.2020 серії ЕАК №2466858 - 1000 грн, підготовка позовної заяви про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 30.04.2020 серії ЕАК №2466858 - 6000 грн.

Окрім того, за змістом замовлення №2 від 28 вересня 2020 року на умовах вказаного договору клієнт доручає виконавцеві надати відповідні послуги: аналіз та консультація клієнта щодо рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07.09.2020 у справі №700/380/20 та можливості і підстав його оскарження - 1000 грн, підготовка апеляційної скарги на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07.09.2020 у справі №700/380/20 - 6000 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу згідно вказаного договору представником позивача до суду було додано акти №1 та №2 прийому-передачі наданих послуг.

Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.

Так, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу суд виходить з того, що вартість послуги зі складення позовної заяви у справі у розмірі 6 000 грн., за відсутності розрахунку часу витраченого адвокатом на складення позовної заяви та враховуючи складність даної справи є неспівмірною визначеної суми за фактично виконані роботи, тому дана зазначена сума підлягає зменшенню до 1 500 грн.

Крім того, вартість послуги зі складення апеляційної скарги на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року у розмірі 6 000 грн. також не є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, тому підлягають стягненню судові витрати на правничу допомогу лише в розмірі 1000 грн, що відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

При цьому, слід відмітити, що розподілу судових витрат підлягають лише ті витрати, що безпосередньо стосуються судової справи та її предмета, та надання консультацій по оскаржуваній постанові та консультації по рішенні суду першої інстанції не вимагало великого обсягу аналітичної й технічної роботи, та такі консультації є одним із етапів для складення позовної заяви та апеляційної скарги відповідно.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 2500 грн., витрачені позивачем, є документально підтвердженими.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції рішення прийнято з при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, тому воно підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 246, 272, 286, 308, 315, 317, 321 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспектора першої роти четвертого батальйону Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Коломійця Олега Миколайовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі від 30 квітня 2020 року серії ЕАК №2466858 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.

В іншій частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок бюджетних Департаменту патрульної поліції (, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3), витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 525 грн (п`ятсот двадцять п`ять гривень) грн. 50 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок бюджетних Департаменту патрульної поліції (, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3), витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук