Справа № 460/3238/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3238/20 пров. № А/857/11594/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення 24.07.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 24.07.2020 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області (далі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 одноразової допомоги, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату та одноразової допомоги кожній особі, яка перебувала на утриманні ОСОБА_5 , у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату - 28.12.2012 року, але не меншим за п`ятирічну заробітну плату потерпілого і крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105) у разі настання страхового випадку відповідач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні пенсію у зв`язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. ОСОБА_5 був зареєстрований як фізична особа - підприємець з 19.12.2002 року та був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (страхувальником) з 05.12.2007 року, що стверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_5 за період з 2005 року по день смерті, грудень 2012 року, та сплачував ЄСВ за ставкою 34,7% від сум доходів. Отже, ОСОБА_5 , на день смерті, був застрахованою особою. Як наслідок, відповідач вчинив протиправну бездіяльність щодо не призначення виплати одноразової допомоги позивачу та її дітям.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу за їхньої відсутності, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що копією Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця від 19.12.2002 року серія В00 № 827942, ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ) зареєстрований виконавчим комітетом Кузнецовської міської ради Рівненської області, як фізична особа підприємець (а.с. 53). Згідно копії свідоцтва про сплату єдиного податку серія 3 № 891651, фізична особа - підприємець ОСОБА_5 надавав послуги з нерегулярних пасажирських перевезень (а.с. 55).

Також, в період з 2005 по 2012 роки, відповідно до індивідуальних відомостей форми ОК-5, ОСОБА_5 був застрахованою особою та здійснював сплату страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування(а.с. 56-57).

Копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 підтверджено факт смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце смерті згідно вказаного свідоцтва визначено Рівненська область, Сарненський район, траса Київ-Ковель-Ягодин (а.с. 43).

Зі змісту копій акту № 1 форми Н-1 від 28.01.2013 року та акту форми Н-5 від 28.01.2013 року проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 28.12.2012 року о 22 год. 00 хв. з ОСОБА_5 встановлено, що смерть ОСОБА_5 настала при наданні ним послуг з нерегулярних пасажирських перевезень, тобто при здійсненні ним підприємницької діяльності (а.с. 44-48).

Відповідно до копії довідки від 09.04.2020 року № 1252-05, на день смерті ОСОБА_5 за адресою його реєстрації також були зареєстровані інші члени сім`ї ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (діти) (а.с. 25).

Відповідно до листа Головного управління ПФУ в Рівненській області від 15.01.2013 року № 300/02 ОСОБА_5 сплачував єдиний внесок за себе в розмірі 34,7% відповідно до порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску. Договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з територіальним органом Пенсійного фонду України не укладав, а отже не брав участі на добровільних засадах у загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (а.с. 78).

Позивач зверталась до відповідача із заявою про призначення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, що стався з ОСОБА_5 , однак листом від 14.11.2017 року № 11/148 Вараське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області повідомило, що відсутні правові підстави для призначення страхових виплат, оскільки ОСОБА_5 договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування на час настання нещасного випадку не укладав, у реєстрі страхувальників відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Вараш (Кузнецовськ) станом на 28.12.2012 року - на обліку не перебував (а.с. 52).

Оскільки нещасний випадок на виробництві трапився з ОСОБА_5 у грудні 2012 року, підлягає застосуванню законодавство, чинне у вказаний період.

Згідно зі ст. 33 Закону № 1105 (станом на 2012 рік Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності) в разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом «д» п.1 ч.1 ст.21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Відповідно до ч.7,9 ст. 34 Закону № 1105 у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім`ї повинен бути не меншим за п`ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого. У разі смерті потерпілого суми страхових виплат особам, які мають на це право, визначаються із середньомісячного заробітку потерпілого за вирахуванням частки, яка припадала на потерпілого та працездатних осіб, що перебували на його утриманні, але не мали права на ці виплати.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1105 суб`єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (далі -працівник).

Згідно зі ст. 8 вищевказаного Закону обов`язковому страхуванню від нещасного випадку підлягають:

1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) або на інших підставах, передбачених законодавством про працю;

2) учні та студенти навчальних закладів, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти, залучені до будь-яких робіт під час, перед або після занять; під час занять, коли вони набувають професійних

навичок; у період проходження виробничої практики (стажування), виконання робіт на підприємствах;

3) особи, які утримуються у виправних, лікувально-трудових, виховно-трудових закладах та залучаються до трудової діяльності на виробництві цих установ або на інших підприємствах за спеціальними договорами.

Відповідно до ст. 11,12 Закону № 1105 добровільно від нещасного випадку можуть застрахуватися, зокрема, громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності. Особам, які підлягають страхуванню від нещасного випадку, видається свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яке є єдиним для всіх видів страхування.

З аналізу наведеного слідує, що станом на час смерті ОСОБА_5 , останній не підлягав обов`язковому страхуванню від нещасного випадку, а міг брати добровільну участь у такому страхуванні за умови укладення відповідного договору та отримання свідоцтва. Таким чином, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до Закону № 1105 позивач міг набути за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до діючого законодавства.

Водночас, позивач стверджує, що її чоловік сплачував страхові внески у розмірі 34,7 %. Вказане сторонами не заперечується.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464) платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали

спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з ч.11 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у п. 4 та 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі бажання осіб, зазначених в абзаці першому цієї частини, брати участь на добровільних засадах: у загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, єдиний внесок встановлюється у розмірі 36,21 відсотка визначеної для цієї категорії осіб бази нарахування єдиного внеску.

У разі бажання зазначених осіб бути застрахованими за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пенсійним, на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності) єдиний внесок встановлюється у розмірі 38,11 відсотка визначеної для цієї категорії осіб бази нарахування єдиного внеску.

Норми ч.23 ст. 8 вказаного закону визначають, що сума єдиного внеску, зазначеного в абзаці першому частини одинадцятої цієї статті, розподіляється:

на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - 4,3228 відсотка;

на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (до солідарної системи) - 95,6772 відсотка.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд робить висновок, що сплачуючи страхові внески за себе у розмірі 34,7%, ОСОБА_5 був застрахований у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Позивач мала би право на страхові виплати у випадку укладання її покійним чоловіком договору про добровільну сплату єдиного внеску та сплату такого у розмірі 36,21% або 38,11%.

Судом не встановлено та позивачем не доведено, що ОСОБА_5 добровільно сплачував страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, а отже для цілей Закону № 2464 та Закону № 1105 застрахованою особою не був.

Вказаний факт також був встановлений Рівненським міським судом від 28.02.2019 року у справі № 565/2280/17 залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 23.08.2019 року.

Постановою Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 565/2280/17 касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду від 28.02.2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23.08.2019 року, скасовано. Провадження у справі № 565/2280/17 закрито та повідомлено позивача, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративних суддів.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі № 460/3238/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року