Справа № 569/10187/20
Суддя: Першко О. О.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

з участю представника відповідача Немиришиної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в мiстi Рiвному спpаву за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Черненка Тараса Володимировича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання дій протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Черненка Т.В., Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просить визнати протиправними дії інспектора роти № 3 батальйону УПП в Рівненській області ДПП Черненка Т.В. щодо винесення постанови, накладення на нього адміністративного стягнення в розмірі 425 грн. та рішення щодо застосування стягнення штрафу у подвійному розмірі 850 грн., скасувати постанову серії АР № 678131 від 10 травня 2018 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що жодного правопорушення не скоював, вважає постанову повністю сфальшованою та протиправною. Зазначає про відсутність доказів вчинення правопорушень, які вказані в постанові, а відеозапис, на який є посилання в постанові, відсутній, що підтверджується відповіддю від 24.06.2020 № 36зі/41/39/03-2020. Вказує, що в постанові зазначено адресу за якою він не зареєстрований та невірно зазначено інформацію про відсутність полісу обов`язкового страхування, яких в нього станом на 10 травня 2018 року було два. Оскаржувана постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Окрім того, вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача він відчуває фізичні та душевні страждання, позбавлений привичного способу життя, відчуває загрозу своєму здоров`ю.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання. 07 жовтня 2020 року подав заяву про розгляд справи без його участі за участю представника позивача. 15 жовтня 2020 року подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі його представника в разі його неявки у засідання.

Інспектор роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Черненко Т.В. в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про отримання повістки про виклик представника відповідача.

Представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Немиришина В.О. в судовому засіданні позов не визнала повністю, просила відмовити в його задоволенні.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено 15 денний строк з дня отримання даної ухвали для подачі до суду відзиву на позовну заяву.

Ухвала суду про прийняття справи до розгляду відкриття провадження від 10 серпня 2020 року отримана представником відповідача 14 серпня 2020 року, що підтверджується відміткою на копії супровідного листа.

13 жовтня 2020 року від представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на адміністративний позов, який подано з пропущеним строком, тому судом не прийнятий. Причини не вчасного подання відзиву на позов вказані в заяві представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Немиришиної В.О. про поновлення пропущеного строку подання відзиву на адміністративний позов від 27 жовтня 2020 року визнано судом неповажними.

Відповідно до положень частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивачем були заявлені клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_2 , долучення до матеріалів справи доказів, які судом задоволено.

Заслухавши представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_2 , дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 10 травня 2018 року поліцейським роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Черненком Т.В. була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 678131 відносно позивача.

Як зазначено у оскаржуваній постанові 10 травня 2018 року о 02 год. 28 хв. позивач, в м. Рівному, вул. Київська, буд. 18, керуючи транспортним засобом «Skoda Octavia A7», номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожньої розмітки 1.3 (подвійна суцільна лінія розмітки), що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, а також не мав при собі поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.1.3 р 34 та п. 2.2. ґ Правил дорожнього руху.

Згідно постанови, інспектор, враховуючи, що позивач скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126 КУпАП, ч. 1 ст. 122 КУпАП, і з застосуванням ч. 2 ст. 36 КУпАП постановив застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень.

Відповідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п. 1.3 розділу 34 Правил дорожнього руху горизонтальна розмітка 1.3 - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху.

Відповідно до п. 2.1. ґ Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 2 ст. 36 КУпАП передбачено, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом з дотриманням процесуальної форми її розгляду.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачі суду не надали, доводи позивача, якими він заперечує постанову, не спростували.

Дані, які зазначені в постанові про адміністративне правопорушення не дають можливості встановити наявність порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху і, відповідно, наявність адміністративних правопорушень.

Відповідно до інформації з сайту МТСБУ станом на 10 травня 2018 року транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_1 забезпечений двома діючими полісами серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , який є батьком позивача, суду показав, що дійсно транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_1 забезпечений двома діючими полісами, оскільки один придбав син не повідомивши його, а інший - він. Окрім того, свідок показав, що в зв`язку з винесеною постановою та накладенням арешту на рахунки позивача, останній змушений був змінити привичний спосіб життя, шукати додаткові кошти на прожиття, зокрема і шляхом продажу його годинника, не зміг реалізувати свої конституційні права, змушений був витрачати час на відвідування державних органів, банківських установ, звертатися за отриманням правничої допомоги, що відповідно супроводжувалося душевними стражданнями.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не порушував Правил дорожнього руху, протилежного суду не доведено.

З огляду на те, що докази на підтвердження факту скоєння позивачем адміністративних правопорушень, зазначених в оскаржуваній постанові, відповідачами не подано, в матеріалах справи відсутні, враховуючи, що працівники патрульної поліції наділені повноваженнями щодо фіксування події адміністративного правопорушення, мають відповідні технічні засоби та спеціальні знання і мають можливість для формування доказової бази щодо правопорушення, яке описане в оскаржуваній постанові, суд дійшов висновку, що відповідачами не доведено в установленому порядку факт скоєння позивачем правопорушень, про які зазначено в оскаржуваній постанові, а саме: порушення п. 1.3 розділу 34 та п. 2.1. ґ ПДР, що свідчить про необґрунтованість постанови про накладення адміністративного стягнення серії АР № 678131 від 10 травня 2018 року через відсутність в діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 та ч.1 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

В даному випадку належним захистом порушеного права позивача є скасування оскаржуваної постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

За приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У свою чергу, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Як слідує з матеріалів справи, позивач вказує, що внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності державним виконавцем були заблоковані його банківські рахунки, що призвело до змін привичного способу життя, позбавлення можливості реалізації наданих йому прав та відповідно супроводжувалося фізичними та душевними стражданнями.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає, що в даному випадку існування зазначених обставин не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди. При цьому, позивачем не було надано до суду жодних належних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Окрім того, як слідує з постанови про арешт коштів боржника від 28 травня 2020 року у ВП №62102697 накладено арешт на грошові кошти позивача виключено у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у загальній сумі 1 135 грн. 00 коп.

Вимогу позивача про стягнення моральної шкоди суд вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування коштів на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Судом встановлено, що 19 червня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги між АО «Юридична Основа», від імені якого на підставі статуту діє голова ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 .

Відповідно до Додаткового договору № 1 від 19 червня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 19 червня 2020 року сторони встановили фіксований розмір гонорару АО «Юридична основа» в сумі 10 000 грн. 00 коп., у розмір якого входить досудова підготовка (збирання доказів, написання запитів, позовної заяви, представництво інтересів в органах державної виконавчої служби, органів національної поліції), юридичний супровід судової справи, але виключно у суді першої інстанції (виконання ухвали суду, написання клопотань та заяв крім представництва інтересів клієнта у судових засіданнях), інша правова допомога. Сторони погодили встановити строк для сплати гонорару повністю чи частинами - після набрання законної сили рішенням суду у справі, але не довше тридцяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Додатковим договором № 2 від 09 жовтня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 19 червня 2020 року сторони описали роботи, які виконані та будуть виконані в майбутньому АО «Юридична Основа».

Згідно з частиною 1 та 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Одночасно, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Судом встановлено, що позивачем до суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу не було подано розрахунку судових витрат та документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, що є підставою для відмови в стягненні даних витрат.

Щодо інших витрат, пов`язаних з розглядом справи позивачем не подано жодних доказів їх понесення, а щодо витрат, пов`язаних з отриманням доказів на момент подання позовної заяви в сумі 170 грн., то як слідує з матеріалів справи вони були пов`язані з отриманням документів, які не є доказами по справі, а відтак не підлягають до відшкодування.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 9, 19, 72-77, 241-246, 255, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Черненка Тараса Володимировича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання дій протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 678131 від 10 травня 2018 року, винесену відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області (відповідно до п. 15. 5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147 VIII від 03 жовтня 2017 року) протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач - до інспектор роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Черненко Тарас Володимирович: м. Рівне, вул. С. Бандери, 14-а.

Відповідач - Департамент патрульної поліції Національної поліції України, місцезнаходження: вул. Федора Ернста, буд. 3, м. Київ, .

Повне судове рішення складене 28 жовтня 2020 року.

Суддя О.О. Першко