Справа № 120/4340/20-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 жовтня 2020 р. Справа № 120/4340/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши у письмовому проваджені справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що досягнувши 50-річного віку, враховуючи рішення Конституційного Суду № 1-5/2018 (746/15) від 23.01.2020 року, звернулася до управління із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, однак за результатами розгляду її заяви відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із недосягненням нею необхідного 55-річного віку.

Представником пенсійного органу надано відзив, яким заперечує щодо задоволення позову, аргументуючи свою позицію тим, що порядок призначення пенсії за віком з 01.01.2018 року регулюється виключно ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відтак не погоджується з посиланням позивача на рішення Конституційного Суду України. Крім того зазначає, що відповідно до вказаної статті Закону на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і за наявності відповідного страхового стажу. Окремо зазначає що до загального трудового стажу не зараховано періоди навчання у ВНЗ згідно записів у трудовій книжці, з огляду на відсутність дати видачі відповідних дипломів.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 22.07.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з письмовою заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 28.07.2020 року № 10 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з огляду на відсутність у неї визначеного віку - 55 років. Також роз`яснено, що до загального трудового стажу не зараховано періоди навчання позивача у вищих навчальних закладах з 01.09.1985 року по 23.06.1988 року та з 01.09.1988 року по 01.07.1989 року відповідно до записів трудової книжки, з огляду на відсутність дати видачі відповідних дипломів.

Щодо суті позовних вимог.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004 року принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).

Таким чином, оскільки Закони № 1058-ІV та № 1788-XII регулюють одні і ті ж правовідносини, пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону № 1058-IV, як акту права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону № 1788-XII підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону № 1058-IV.

Водночас, суд наголошує на існуванні виключень з наведеного загального правила.

Закон № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця, як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.

Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Відповідно до пункту "з" статті 13 Закону № 1788-XII (у редакції до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015 року, віковий ценз для жінок збільшено до 55 років.

У свою чергу, пунктом восьмим частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року № 2148-VIII) передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацами другим-третім цього пункту, у період до 01.04.2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту і абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті, страхового стажу, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 2 частини другої цієї статті.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті.

У силу спеціальної вказівки у Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року № 2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017 року.

Таким чином, з 01.10.2017 року правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах для зазначеної категорій працівників почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом "з" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII та пунктом 8 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року № 2148-VIII.

Правила згаданих законів були повністю уніфікованими (ідентичними).

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року № 1-р/2020 "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII".

Пунктом 1 резолютивної частини цього Рішення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини названого судового акту стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини вказаного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років".

Таким чином, з 23.01.2020 року в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах для зазначеної категорій працівників, а саме: пункт "з" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII та пункт 8 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо" від 03.10.2017 року № 2148-VIII.

Відносно позивача правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 50 років за пунктом "з" статті 13 Закону № 1788-XII у редакції до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII та 55 років за пунктом 8 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року № 2148-VIII.

Враховуючи положення частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 року по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 50 років.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта частиною 2 статті 77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи, суд погоджується із твердженнями позивача про помилкове мотивування відповідачем спірного рішення та зазначає, що обрані головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у даному випадку, мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на користь невладного суб`єкта - приватної особи (тобто на користь позивача).

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.

Відтак з огляду на те, що на дату звернення позивачем до пенсійного органу їй виповнилось 50 років та наявністю у неї необхідного страхового стажу, суд вважає, що рішення Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області за № 10 від 28.07.2020 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно доводів відповідача про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання у навчальному закладі згідно записів у трудовій книжці з 01.09.1985 року по 23.06.1988 року та з 01.09.1988 року по 01.07.1989 року з огляду на відсутність дати видачі відповідних дипломів.

Суд зазначає, що основним документом що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка.

В тому ж разі коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, зазначені обставини мають встановлюватись на підставі додаткових документів. У разі необхідності підтвердження періоду навчання такі документи визначені п. 8 Порядку № 637.

Трудова книжка ОСОБА_1 містить записи про те, що в період з 01.09.1985 року по 23.06.1988 року позивач навчалася у Гніванському СПТУ-12, відповідно до диплому НОМЕР_1 . Також з 01.09.1988 року по 01.07.1989 року навчалась у Вінницькому СПТУ-18. Запис здійснено відповідно до диплому НОМЕР_2 .

Відповідач відмовив у зарахуванні цих періодів, покладаючись на те, що, по-перше, в трудовій книжці не зазначена дата видачі диплому, по-друге, у зв`язку з тим, що пенсійному органу не надано оригінал диплому.

З цього твердження суд відзначає наступне.

На час внесення записів до трудової книжки позивача порядок ведення трудових книжок визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 року № 162 (в редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 року № 252) (далі - Інструкція № 162).

Відповідно до абз. 1 п. 1.1. Інструкції № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців.

Згідно з абз. 1 п. 2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності представника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Відповідно до п. 2.5. Інструкції № 162 у випадку виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо виправлення здійснюється адміністрацією того підприємства, де був внесений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Якщо підприємство, що внесло неправильний або неточний запис, ліквідовано, виправлення вноситься правонаступником, а в разі його відсутності - вищою організацією, якій було підпорядковано ліквідоване підприємство.

Згідно з пп. "в" п. 2.17. Інструкції № 162 в трудові книжки за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, записи про період навчання у вищих навчальних закладах.

Дійсно, у трудовій книжці ОСОБА_1 не вказана дата видачі дипломів.

Разом з цим суд відзначає, що позивач як особа, на яку не покладено обов`язків щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для незарахування пенсійним органом страхового стажу і, як наслідок, для обмеження права позивача на належне пенсійне забезпечення.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що періоди навчання позивача у навчальному закладі, не можуть бути зараховані до страхового стажу на підставі здійснених записів у трудовій книжці у зв`язку з відсутністю дати видачі дипломів.

На переконання суду на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не надала оригінали дипломів про освіту.

По-перше, періоди навчання ОСОБА_1 у навчальних закладах підтверджені відповідними записами у її трудовій книжці, яка є основним документом для підтвердження трудового стажу.

По-друге, для того щоб орган, що призначає пенсію, мав можливість всебічно, повно і об`єктивно установити право особи на одержання пенсії він наділений повноваженнями, які і були реалізовані шляхом направлення відповідних запитів до Гніванського профтехучилища № 12 та Вінницького міжрегіонального вищого професійного училища.

Як встановлено з матеріалів справи, відповіді на запити надано не було.

Разом з цим суд зауважує, що неможливість пенсійного органу реалізувати своє право на перевірку обґрунтованості видачі документів, поданих для призначення пенсії, не може позбавляти особу, права на належне пенсійне забезпечення.

З цих міркувань суд відхиляє доводи позивача про неможливість зарахування до страхового стажу позивача періодів її навчання в професійних технічних училищах з причини неподання оригіналів дипломів.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в досліджуваній частині є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_3 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправним рішення головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 10 від 28.07.2020 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пільгової пенсії за віком відповідно до п. "з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_2 з 22.07.2020 року згідно з п. "з" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із урахуванням періодів навчання з 01.09.1985 року по 23.06.1988 року та з 01.09.1988 року по 01.07.1989 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович