Справа № 760/13985/17
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києві від 22 січня 2019 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги незаконними;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року;

- зобов`язати Міністерство оборони України виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 22 січня 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом №38 п. 47 від 14 квітня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги;

-зобов`язано Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що передбачена п. 4 ч. 2 ст. 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на день встановлення інвалідності, тобто 14 березня 2016 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Скаржник вказує на те, у нього відсутні повноваження щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , оскільки він проходив військову службу у Прикордонних військах КДБ СРСР, а тому витрати пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. Окрім того скаржник стверджує, що у позивача право на тримання одноразової грошової допомоги відсутнє, оскільки інвалідність встановлена через 31 рік після звільнення зі служби. Також, скаржник стверджує, що позивачем не надано повного пакету документів.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення від 22 січня 2019 року - законним, ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання, призначене на 15 жовтня 2010 року не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково, а рішення Солом`янського районного суду м. Києві від 22 січня 2019 року - змінити, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Положеннями ч. 4 ст. 317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка входила до складу Прикордонних військ КДБ СРСР.

Відповідно до довідки від 03 липня 2010 року №21/59/Р-4435 та від 09 червня 2015 року №2911, позивач проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та є учасником бойових дій в Афганістані з 15 березня 1983 року по 17 грудня 1984 року.

Внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивач отримав захворювання.

14 березня 2016 року позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01 квітня 2017 року, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК від 14 березня 2016 року серії 12 ААА №118298.

З 01 квітня 2017 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на строк з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2020 року, що підтверджується довідкою МСЕК від 15 березня 2017 року серії 12 ААА №118914.

З метою реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач надав документи до уповноваженого органу - Харківського обласного військового комісаріату.

В подальшому, Міністерство оборони України в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняло рішення, оформлене протоколом №38 п. 47 від 14 квітня 2017 року, яким ОСОБА_1 у виплаті допомоги відмовлено, з тієї підстави, що на день звільнення з військової служби позивач проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, а тому витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги мають здійснюватись Державною прикордонною службою України.

Не погоджуючись із рішенням Міністерства оборони України, оформленим протоколом №38 від 14 квітня 2017 року щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги.

Суд першої інстанції вважав, що для захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги у порядку та розмірі, встановленому Порядком.

Перевіряючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до таких висновків.

У відповідності п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно підпункту «б» пункту 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час встановлення позивачу інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІІ групи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок).

Відповідно до пп. 2 п. 3 Порядку встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу 14 березня 2016 року первинно встановлено ІІІ групу інвалідності.

Положеннями пп. 1 п. 6 Порядку у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, було передбачено, що військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у разі встановлення інвалідності ІII групи, призначається і виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Відповідно до п. 13 Порядку у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в п. 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги Міністерство оборони України вказує те, що позивач проходив військову службу в прикордонних військах КДБ СРСР, а не в Збройних Силах України, а тому за отриманням відповідної допомоги повинен звертатися до Державної прикордонної служби України.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 проходив військову службу в прикордонних військах КДБ СРСР та був звільнений у запас до проголошення незалежності України.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Соціальним захистом військовослужбовців, згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року (далі - Порядок № 393), для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Зазначене свідчить про те, що громадяни України, які проходили військову службу в прикордонних військах колишнього СРСР мають рівні права на соціальних захист із особами, які проходили службу у військових формування та Збройних Силах України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на одноразову грошову допомогу, передбачену п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у порядку та на умовах, передбачених для військовослужбовців Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Таким чином, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок не лише Міністерства оборони України, а й інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи.

Вирішуючи питання про те, який орган зобов`язаний забезпечити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, колегія суддів виходить із наступного.

Колегія суддів зазначає, що Прикордонні війська КДБ СРСР структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР).

Прикордонні війська КДБ СРСР, відповідно до статті 4 «Закона Союза Советских Социалистических Республик «О всеобщей воинской обязаности» від 12 жовтня 1967 року, вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 1 вересня 1939 року по 21 березня 1989.

Отже, Державна прикордонна служба України до Прикордоних військ КДБ СРСР жодного відношення не має.

Натомість, згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року № 1431-ХІІ «Про військові формування» підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України. Уряд України приступив до створення Збройних сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної ради, Кабінету Міністрів України і Національного банку України.

Статтею 4 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року № 1543-ХІІ встановлено, що органи державної влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України.

Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Отже, саме на Міністерство оборони України, як на головного розпорядника коштів, покладено обов`язок щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі особам, які проходили військову службу у Прикордонних військах КДБ СРСР, у разі встановлення їм відповідної групи інвалідності.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постановах від 02 листопада 2018 року у справі № 825/1558/18 та від 18 лютого 2020 року у справі № 820/3000/18. У зазначених справах предметом оскарження також були рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги з підстав відсутності повноважень щодо розгляду заяв осіб через проходження ними військової служби у Прикордонних військах КДБ СРСР.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в зазначених правовідносинах обов`язком саме Міністерства оборони України є призначення і виплата одноразової грошової допомоги позивачу як особі, яка проходила військову службу у Прикордонних військах КДБ СРСР та отримала інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії в розмірі встановленому статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Разом з тим, суду першої інстанції вважав, що в даному випадку наявні підстави для зобов`язання Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Згідно з п. 11 Порядку військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Міністерство оборони України відмовило позивачу у призначенні допомоги лише з підстави відсутності повноважень щодо розгляду вказаної заяви через проходження військової служби у Прикордонних військах КДБ СРСР.

Зазначене свідчить, що відповідач, вважаючи себе неуповноваженим органом щодо вирішення питання з приводу призначення та виплати одноразової грошової допомоги, не здійснював перевірку документів, поданих позивачем для отримання такої допомоги у відповідності до Порядку.

Відтак, наявні підстави для покладення на відповідача обов`язку саме вчинення певних дій щодо повторного розгляду заяви та прийняття за результатами її розгляду відповідного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що слід зобов`язати відповідача повторно розглянути документи ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та прийняти відповідне рішення, визначене Порядком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Міністерства оборони частково спростовують висновки суду першої інстанції викладені в рішенні від 22 січня 2019 року в зазначеній вище частині, та є підставою для його зміни.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте невірно обрав спосіб захисту порушеного права позивача. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року змінити

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києві від 22 січня 2019 року змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини наступним чином:

«Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву та подані ОСОБА_1 документи щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та прийняти відповідне рішення, визначене Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатностібез встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975».

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києві від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку