Справа № 300/1431/20
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" жовтня 2020 р. справа № 300/1431/20
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Шумей М.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також відповідач) про визнання протиправною відмови відповідача щодо зарахування трудового стажу за всі періоди роботи з 20.06.1980 по 18.08.1984, з 17.11.1988 по 18.04.1991, з 12.06.1990 по 18.04.1991, з 01.01.1997 по 30.09.1997, з 01.01.2004 по 18.05.2010, з 29.07.2014 по 16.11.2015 та зобов`язання відповідача зарахувати зазначені періоди до трудового стажу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в порушення норм пенсійного законодавства протиправно відмовлено у зарахуванні до трудового стажу позивача вищезазначені періоди роботи. З діями відповідача не погоджується, оскільки дані періоди внесені до трудової книжки, яка є основним документом для підтвердження трудового стажу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 позовну заяву залишено без руху. Встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви. Позивач у встановлений строк усунув вказані судом недоліки позовної заяви.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від31.07.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 19.08.2020. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.41-48). Просив суд в задоволенні позову відмовити та зазначив, що у зв`язку з відсутністю даних про сплату страхових внесків у період з 01.01.1997 по 30.09.1997 УАПЦ с. Кричка, даний період відповідачем не зараховано до трудового стажу позивача. Період роботи позивача з 20.06.1980 по 18.08.1984 в колгоспі «ім. Чкалова» відповідачем не зараховано, оскільки з довідки трудового архіву зазначено, що в книгах обліку трудового стажу та заробітку та в книгах обліку розрахунків з оплати праці з членами колгоспу за 1980-1984 роки ОСОБА_1 не значиться. Окрім того, в загальний стаж роботи позивача не враховано період роботи в кооперативі " ІНФОРМАЦІЯ_1 " з 17.11.1988 по 18.04.1991 та в кооперативі "Корвет" з 12.06.1990 по 18.04.1991 м. Санкт-Петербурга, Калінінського району Російської Федерації, оскільки в трудовій книжці в записах про прийняття та звільнення з роботи не зазначено дату. Також представник відповідача звертає увагу суду, на те, що період роботи зазначений в позовній заяві з 01.01.2004 по 18.05.2010 настоятелем храму "Святої Параскеви" с. Кричка зарахований до страхового стажу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідно до сплачених страхових внесків, що підтверджується розрахунком стажу ОСОБА_2 , який міститься в матеріалах пенсійної справи позивача. Враховуючи зазначене, просить суд відмовити в задоволені позову.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 з 05.12.2018, отримує пенсію по віку.
На звернення позивача, відповідач, листами від 02.01.2020№2, від 16.01.2020 за №СА-1518/2 повідомив позивача про періоди роботи які зараховані і які не зараховані до його трудового стажу та фактично відмовив у зарахуванні спірних періодів роботи позивача (а.с.7, 8).
Вважаючи таку відмову відповідача щодо не зарахування стажу неправомірною, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії та частини 3 статті 46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV (далі Закон №1058-IV) встановлено, що пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до положень частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (на момент призначення позивачу пенсії), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII (далі Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно зі статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).
Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Із поданих позивачем копій трудових книжок, судом встановлено відсутність записів щодо спірного періоду роботи з 20.06.1980 по 18.08.1984 у колгоспі ім. Чкалова. Крім того, в архівній довідці Веселівської районної ради Запорізької області від 01.02.2019 №С-33 зазначено, що в книгах обліку трудового стажу і заробітку та в книгах обліку розрахунків з оплати праці з членами колгоспу за 1980-1984 роки ОСОБА_1 не значиться. Відтак, позивачем не підтверджено трудовий стаж за вказаний період, тому відповідачем правомірно відмовлено позивачу в його зарахуванні.
Щодо спірних періодів роботи в кооперативі "Тонбі" з 17.11.1988 по 18.04.1991 та в кооперативі "Корвет" з 12.06.1990 по 18.04.1991 м. Санкт-Петербурга, Калінінського району Російської Федерації, суд вважає за необхідне зарахувати його, з огляду на те, що у трудовій книжці позивача міститься усі необхідні записи для його підтвердження, а також суд не встановив жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці позивача.
Відповідно до записів трудової книжки позивача №3, №4, ОСОБА_3 працював настоятелем храмів в період з 06.03.1996 по 18.05.2010, вказане підтверджується також довідкою Української Православної Церкви від 08.10.2019 №65 (а.с.22). Спірний період роботи позивача з 01.01.1997 по 30.09.1997 входить у період роботи настоятелем храмів в період з 06.03.1996 по 18.05.2010, тому такий стаж, позивачем підтверджено.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем при призначення пенсії.
Щодо твердження відповідача, що підставою неврахування спірного періоду роботи позивача з 01.01.1997 по 30.09.1997 є відсутність сплати роботодавцем страхових внесків за вказаний період, суд зазначає наступне.
Так, згідно із абзацом 1 частини 1 статті 24 Закону №1058, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058).
За приписами частини 6 статті 20 Закону №1058, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частини 12 статті 20 Закону №1058).
Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010, № 2464-VI (далі Закон №2464), страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Зокрема частиною 1 статті 4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.
Згідно із частиною 2 статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (пункт 171.1 статті 171).
З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16).
Враховуючи наведене, суд дійшов переконання, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу роботи позивача періоди його роботи в кооперативі "Тонбі" з 17.11.1988 по 18.04.1991 та в кооперативі "Корвет" з 12.06.1990 по 18.04.1991 м. Санкт-Петербурга, Калінінського району Російської Федерації та з 01.01.1997 по 30.09.1997 настоятелем храмів.
Крім того, спірний період роботи позивача зазначений в позовній заяві з 01.01.2004 по 18.05.2010 настоятелем храму "Святої Параскеви" с. Кричка Богородчанського району зарахований до страхового стажу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідно до сплачених страхових внесків, що підтверджується розрахунком стажу ОСОБА_2 , який міститься в матеріалах справи. Період роботи з 29.07.2014 по 15.02.2015 зазначений в позовній заяві як період роботи настоятелем храму "Святої Покрови" м. Івано-Франківськ зараховано Головним управлінням на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу відповідно до сплачених страхових внесків та довідки від 21.12.2018 № 1726 виданої управлінням соціального захисту населення Богородчанської районної державної адміністрації, як період догляду за пенсіонером.
Відтак, спірні періоди з 01.01.2004 по 18.05.2010 та з 29.07.2014 по 15.02.2015 не підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача в судовому порядку, оскільки такі уже зараховані відповідачем.
Згідно із нормами частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.