Справа № 607/2943/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 607/2943/20 пров. № А/857/11206/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Курильця А.Р.

суддів: Мікули О.І., Ніколіна В.В.,

з участю секретаря Ратушної М.І.,

представника позивача Рукавця О.В.,

представника третьої особи Костишина В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Гусятинської районної ради Тернопільської області, Комісії при Тернопільській обласній раді з питань поновлення прав реабілітованих, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання виплати вартості конфіскованого майна, грошову компенсацію за незаконне позбавлення волі, повернути у власність незаконно конфісковане домогосподарство,-

суддя в 1-й інстанції - Дзюбановський Ю.І.,

час ухвалення рішення 11.08.2020 року, 16:08 год.,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 14.08.2020 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Гусятинської районної ради Тернопільської області (далі відповідач 1), Комісії при Тернопільській обласній раді з питань поновлення прав реабілітованих (далі відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 (далі третя особа) про визнання бездіяльності відповідача 1 протиправною, повернення у власність незаконного конфіскованого домогосподарства, яке знаходиться в АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача 1 виплатити вартість конфіскованого майна в сумі 333 840 грн.; зобов`язання призначити та виплатити грошову компенсацію за незаконне позбавлення волі в сумі 312 975 грн., скасувати реєстрацію ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року в задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення відмовлено та адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове про направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач була ознайомлена, що має відповідне право реабілітованих, однак надіялася на вирішення даного питання в досудового порядку, але її звернення щодо отримання нарахованої компенсації та повернення майна відповідач 1 постійно ігнорував, відкладав розгляд, посилався на відсутність коштів. Недотримання строку звернення зумовлено виключно бездіяльністю відповідачів.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній. Просить скасувати оскаржувану ухвалу на направити справу для продовження розгляду.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання на виклик суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких мотивів.

Судом встановлено, що у квітні 1995 року відповідачем 1 прийнято рішення про виплату ОСОБА_5 , матері позивачки, вартості конфіскованого майна в розмірі 80 мінімальних заробітних плат. Вказане рішення не оскаржувалось, жодних зауважень до відповідача 1 не надходило.

У 2014 році позивач зверталася до відповідача 1 з приводу повернення конфіскованого майна, проте у червні 2014 року отримала відповідь, що по ОСОБА_5 прийнято рішення про виплату компенсації за конфісковане майно. Щодо повернення конфіскованих будівель, то відповідач 1 надіслав відповідь Яблунівської сільської ради, з якої вбачається, що щодо майна ОСОБА_5 записи не збереглись, а за вказаною адресою з 2003 року зареєстрована третя особа.

Крім того, судом встановлено, що кошти згідно рішення відповідача 1 від 1995 року виплачені не були.

У 2018-2019 роках позивач зверталась до різних органів влади щодо питання повернення конфіскованого майна та зі скаргами на дії відповідача 1, проте жодних результатів вказане не дало.

У лютому 2020 року позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи підтверджено, що у 1995 році у матері позивача виникло право на отримання компенсації за конфісковане майно. Суд першої інстанції зробив висновок, що і позивач у 1995 році дізналась про порушення її прав та наявність права на поновлення прав реабілітованих. Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки порушення прав в рішення від 1995 року встановлено лише щодо матері позивача. Матеріалами справи та відповідачами не доведено, що позивач саме з 1995 року знала про порушення своїх прав.

Апеляційний суд наголошує, що право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Проте право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким як строки давності, обмеження доступу неповнолітніх і осіб, що страждають психічними розладами, тощо (рішення Європейського суду з прав людини у справі «З та інші проти Сполученого Королівства»).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Проте, як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Європейський Суд також вказав на те, що обмеження права на суд не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Судом першої інстанції не встановлено та сторонами не надано належних доказів, що позивачу було відомо про порушення її прав раніше 2014 року часу першого звернення до відповідача 1. Таким чином, саме з цього часу слід відраховувати строки звернення до суду.

Колегія суддів також враховує, що позивачем подавались заяви про поновлення пропущеного строку і провадження у справі було відкрито судом першої інстанції.

Апеляційним судом також враховано, що позивач зверталась до різних державних органів щодо на дання інформації та відновлення порушених прав, проте позитивного результату досягнуто не було.

Колегія суддів також зазначає, що присуджену компенсацію ні матері позивача, ні позивачу виплачено не було, факт порушення встановлено, проте порушене право дотепер не відновлене.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Суд приходить до висновку, що, навіть враховуючи час досудового вирішення спору, позивач попустив строк звернення до суду, встановлений ст. 122 КАС України, проте вважає причини пропуску строку поважними, оскільки позивач мав сподівання на вирішення питання про повернення майна чи виплату компенсації після звернення до державного органу.

За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення на позивача відповідальності і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та поновлення строку звернення до суду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.

Відтак, оскаржувана підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308,315,320,321,325 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 607/2943/20 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року