Справа № 160/3646/20
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2020 року м. Дніпросправа № 160/3646/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року

у адміністративній справі № 160/3646/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме, визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 9641 від 25.06.2019р. про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відновити пенсійну справу, перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року, з нарахуванням починаючи з 01.10.2017 р. компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційної інстанції відповідачем по справі з підстав порушення норм процесуального права, а саме, невірного застосування ч.2 ст.122, ч.3 ст.КАСУ при розгляді вимог стосовно можливості поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009, оскільки поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати пенсії, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

На обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції, відповідач посилається на пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду з огляду на дату набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, на підставі якого виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але у відповідача не виникало обов`язку відновити виплату пенсії позивачу, який саме з 07.10.2009 р мав можливість реалізувати право на звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, а у разі відмови у задоволенні заяви - звернутися до суду. Апелянт вважає, що у даному випадку позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку звернення до суду з 07.10.2009, які б підтверджували факт неможливості подачі позовної заяви до суду в шестимісячний строк з об`єктивних підстав, тому вважає вимога поновити виплату пенсії з 07.10.2009 не підлягають задоволенню.

Крім того, апелянт звертає увагу судової колегії на неправильне застосування судом першої інстанції положень п.1.5 п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-2), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), п.1 Постанови Пенсійного фонду України «Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій» від 14 грудня 2015 року № 25-1, а також на неправильне встановлення обставин справи, згідно яких: ОСОБА_1 через представника 08.08.2017 зверталася до управління із заявою про взяття на облік, поновлення виплати та перерахунок пенсії за віком з 07.10.2009 в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, просила також витребувати пенсійну справу, оскільки була знята з реєстрації у 1999 році, а до цього отримувала пенсію за віком та перебувала на обліку в Ніжинському міськуправлінні соціального захисту населення. Вважає, що ОСОБА_1 раніше вже було відмовлено в задоволенні заяви про відновлення виплати пенсії Рішенням Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 11.08.2017 № 37, і це рішення вже оскаржувалося представником позивача до суду, внаслідок чого Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 у справі № 208/6010/17 у задоволенні позову відмовлено, а постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 у справі № 208/6010/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 було задоволено, із скасуванням рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 у справі № 208/6010/17 та задоволенням частково позовних вимог ОСОБА_1 , з зобов`язанням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як правонаступника Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області витребувати від Ніжинського міського управління соціального захисту населення пенсійну справу ОСОБА_1 для розгляду її заяви щодо можливості поновлення, перерахунку та виплати пенсії за віком. Оскільки на виконання зазначеного рішення суду, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснювався запит до Ніжинського міського управління соціального захисту населення щодо витребування пенсійної справи ОСОБА_1 і її заяву від 08.08.2017 про поновлення пенсії за віком було повторно розглянуто на предмет можливості поновлення, перерахунку та виплати пенсії за віком, з прийняттям Відділом з питань призначення та перерахунків пенсій № 4 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення від 25.06.2019 № 9641, яким відмовлено в поновленні пенсії за віком виходячи з положень ч.1 ст.44 Закону України № 1058-ІV, п.1.5, п.2.22 та п.2.9 Порядку № 22-1, а саме, з тих підстав, що у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на обліку як пенсіонер ОСОБА_1 не перебувала, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 15.03.1997, та не має зареєстрованого місця проживання на території Дніпропетровської області, і документи на підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України в м. Кам`янське ОСОБА_1 до управління не надавала, що свідчить про недотримання позивачем порядку звернення до органу Пенсійного фонду України, тобто, подання заяви не за місцем перебування на обліку, що свідчить про відсутність у відповідача підстав та обов`язку на поновлення виплати пенсії позивачу відповідач вважає, що за вищевказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на безпідставність доводів апелянта та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність їх юридичної оцінки, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги чи для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що предметом спору у цій справі є рішення Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 4 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.06.2019 року № 9641, яким за результатом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 08.08.2017 року про поновлення пенсії за віком було прийнято рішення, яким відмовлено в поновленні виплати та перерахунку пенсії за віком, незважаючи на надані до заяви копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, картки платника податків, копії трудової книжки.

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для повторного розгляду відповідачем у червні 2019 року поданої позивачем через представника 08 серпня 2017 р. заяви про поновлення пенсії за віком, стало судове рішення, а саме, постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 року у справі № 208/6010/17, якою задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючого в інтересах ОСОБА_1 , та скасовано рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 року у справі № 208/6010/17 і частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , у тому числі, суд визнавши протиправним рішення Заводського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області № 37 від 11.08.2017 р. про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії на підставі заяви, наданої представником за довіреністю ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що заява поновлення пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як правонаступника Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області зобов`язано витребувати від Ніжинського міського управління соціального захисту населення пенсійну справу ОСОБА_1 для розгляду її заяви щодо можливості поновлення, перерахунку та виплати пенсії за віком.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції обгрунтовано взяв у даному спірному випадку до уваги рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, яким положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України визнано такими, що не відповідають Конституції України, і в якому чітко прописано, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

З огляду на те, що після прийняття вищевказаного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято, а частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, і відповідно, позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України перебуваючи на консульському обліку з 18 червня 2004 р. в посольстві України в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Перевіряючи правомірність прийнятого відповідачем по справі рішення головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 9641 від 25.06.2019 р. про відмову ОСОБА_1 у поновленні пенсії за віком, суд першої інстанції обгрунтовано спирався на положення ст.46 Конституції України, ст.ст.27, 40-44 Закону № 1058, ст.5 Закону України «Про громадянство України» та пункти 1.1, 1.5, 2.22 Порядку № 22-1, зміст яких правильно оцінював відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року і яким чітко визначено, що право на отримання пенсії не може бути залежним від місця проживання заявника, оскільки це призводить до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, зовсім позбавляється права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51).

За вказаних обставин та виходячи із правової і соціальної природи пенсійного забезпечення, суттю якого є право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а відповідно і наявністю в особи реєстрації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність відмови відповідача у відновленні виплати позивачу раніше призначеної їй пенсії за віком з підстав відсутності місця реєстрації на території України, без врахування того, що разом з заявою про призначення пенсії позивачем через свого представника було подано серед іншого і копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який саме підтверджує належність до громадянства України, і свідчить про право позивача на відповідне пенсійне забезпечення.

При цьому, суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тому, що позивач є громадянином України, який постійно проживає на території держави Ізраїль, відтак подання нею документу із зазначенням постійного місця проживання в Україні є неможливим, а не подання такого документу не може бути підставою для відмови у призначенні чи відновленні випати раніше призначеної пенсії за віком.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що по суті Порядок № 22-1 взагалі не визначає алгоритму дій особи, яка проживає за межами України і не має в останній постійного місця проживання та реєстрації, проте виходячи із практики ЄСПЛ та чинного національного законодавства, це не може бути підставою для позбавлення особи взагалі права на пенсійне забезпечення.

Дійсно, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення або відновлення виплати раніше призначеної пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Той факт, що державними органами не прийнято відповідного порядку, який би врегулював спірні відносини, зокрема і в частині визначення органу ПФУ, до якого особи, які постійно проживають за межами України і у зв`язку з цим не мають в ній місця реєстрації не позбавляє громадян України конституційного права на пенсійне забеспечення, а лише надає право таким громадянам подавати заяву і документи для призначення або поновлення пенсії до органу ПФУ, який заявником обирається на власний розсуд, в т.ч. і за місцем проживання свого представника. Такий алгоритм дій чинним законодавством не заборонений.

Судова колегія погоджується з мотивування вищенаведених висновків суду першої інстанції, в який суд зазначив, що відповідно до статтей 40-44 Закону № 1058, органи пенсійного фонду зобов`язані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів, і мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Також суд першої інстанції на спростування доводів відповідача у цій справі правильно послався на необхідність дотримання органами Пенсійного фонду Порядку передачі функцій з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду у Вінницькій, Волинській, Житомирській, Запорізькій, Івано-Франківській, Кіровоградській, Луганській, Одеській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Черкаській, Чернівецькій, Чернігівській областях та м. Севастополі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» (далі - Порядок № 497), відповідно пункту 7 якого: органи Пенсійного фонду і органи праці та соціального захисту населення зобовязані проводити обмін електронними базами даних про одержувачів пенсій та допомоги, які використовуються під час призначення пенсій, допомоги, субсидій та видачі посвідчень «Ветеран праці», та яким чітко встановлено порядок передачі функцій з призначення і виплати пенсій шляхом проведення органами праці та соціального захисту населення: інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків на підставі контрольно-інвентаризаційних відомостей, які складаються в двох примірниках на момент передачі (один примірник передається органам Пенсійного фонду), перевірки наявності в пенсійних справах ідентифікаційних номерів осіб з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, про що робиться відмітка в інвентаризаційній відомості; звіряння списків з метою виявлення подвійних даних про одержувачів пенсій згідно з відомостями, складеними на момент передачі в двох примірниках (один примірник передається органам Пенсійного фонду); здійснення за графіками, затвердженими районними держадміністраціями, передачі пенсійних справ та особових рахунків, зі складанням акту приймання-передачі встановленої форми, і передачею разом із пенсійними справами і особовими рахунками уточненої у процесі інвентаризації електронної бази даних про одержувачів пенсій; а протягом місяця після передачі пенсійних справ та особових рахунків проводять роботу з відновлення пенсійних справ, відсутніх на момент передачі, після чого передають їх органам Пенсійного фонду; а також передають до органів Пенсійного фонду за актом приймання-передачі: один примірник інформативно-довідкової бази даних, систематизованої бази даних законодавчих, інших нормативно-правових актів та документації, необхідної для забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій; закриті особові рахунки та відомості на виплату пенсії за останні три роки; архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років; закриті в установленому порядку на момент передачі: - журнали реєстрації заяв громадян (ф. 10); - журнали реєстрації особових рахунків (ф. 3); журнал реєстрації даних про переплати пенсій; дані про стан заповнення бази одержувачів пенсій; бланки документів, необхідних для призначення і виплати пенсій, зокрема бланки документів суворої звітності. Цим же Порядком № 497 чітко передбачено, що органи Пенсійного фонду зобов`язані прийняти за затвердженими районними державними адміністраціями графіками від органів праці та соціального захисту населення пенсійні справи, особові рахунки та інші документи, необхідні для виконання функцій з призначення і виплати пенсій, саме тому суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність пенсійної справи позивача не є обгрунтованим доводом неможливості поновлення виплати пенсії, оскільки обов`язок зберігання пенсійних справ покладено на органи, які нараховують пенсію, при цьому, позивачем при зверненні про поновлення виплати пенсії надано відповідні документи для її виплати, а у разі необхідності у органу Пенсійного фонду є право на витребування інших необхідних для призначення пенсії документів.

Окремо суд першої інстанції звернув увагу на зареєстровану в Міністерстві юстиції України 28.12.2015р. за № 1645/28090 постанову правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015р. № 25-1 «про деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій, якою установлено, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), застосовується з урахуванням того, що із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України у Вінницькій, Донецькій, Київській та Херсонській областях, починаючи з 01 січня 2016 року; в Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Черкаській, Чернівецькій, Хмельницькій областях та у м. Києві - з 01 червня 2016 року; у Дніпропетровській, Закарпатській, Івано-Франківській, Луганській, Львівській, Полтавській, Тернопільській та Харківській областях - з 01 липня 2016 року; у Волинській, Житомирській, Одеській, Рівненській, Сумській та Чернігівській областях - з 01 серпня 2016 року, можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів. Заява та інші подані документи скануються зазначеними органами із використанням технічних засобів, засвідчуються електронним цифровим підписом та зберігаються в електронній пенсійній справі як копії документів, на підставі яких призначено пенсію, що закрема, такод було прописано Верховним Судом в постанові від 01 жовтня 2019р у справі №804/3646/18 (адміністративне провадження №К/9901/9747/19) в якій зазначено про помилковість висновків про законність рішення відповідача на тій підставі, що заявник не мешкає на території України і не може звертатися до будь-якого органу Пенсійного фонду України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач не перебуває на обліку в жодному територіальному органі ПФУ, знята з обліку в управлінні соціального захисту населення як отримувач пенсії в 1999 р., тобто до утворення ПФУ. Оскільки, жодним законом або нормативним актом не визначено порядку звернення для цієї категорії громадян за ознакою колишнього місця реєстрації або колишнього перебування на обліку, а Закон № 1058-ІV та Порядок № 22-1 не містять заборони одночасно звернутися, як із заявою про поновлення виплати пенсії, так із заявою про запит пенсійної справи, особа має право обрати для обслуговування будь-який зручний територіальний орган ПФУ.

Виходячи з положень ч.1 ст.6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», суд враховуючи, що станом на 2 вересня 1945 року вік ОСОБА_1 складав 3 роки, остання має право на надбавку до пенсії, як дитині війни, і з огляду на початок з 01 жовтня 2017 р. згідно пенсійної реформи в Україні осучаснення (підвищення) пенсій в автоматичному режимі, без звернення пенсіонерів, за матеріалами пенсійних справ, відповідач зобовязаний був з жовтня 2017р. провести осучаснення пенсії за віком ОСОБА_1 , та автоматичний перерахунок пенсій з урахуванням зростання середньої зарплати та показника інфляції.

Судова колегія також як і суд першої інстанції не визнає доводи відповідача про пропущення позивачем строків звернення до суду з даним позовом в частині поновлення виплати пенсії за віком з 07.09.2009 року як підставу для відмови у задоволенні вимог позивача у цій справі, оскільки у контексті досліджуваного питання головним є те, що у Конституції України закріплена гарантія визнання людини найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, а також зафіксовано безумовний обов`язок держав забезпечувати соціальну спрямованість економіки (ст. ст. 1, 3, 8 та 13). Тобто, на конституційному рівні держава забезпечує соціальний захист громадян України та визначає їх право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, що мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 46), а гарантовані державою права на соціальний захист за жодних умов не можуть бути скасовані, і їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. ст. 22 та 64).

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами; невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини), до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй. Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012). За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011. Держава Україна як учасниця Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року визнає право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування, і може встановлювати тільки такі обмеження цього права, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це сумісно з природою зазначеного права, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, що гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України. Оскільки пенсія за віком призначається конкретній особі довічно на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та, відповідно, відрахувань до спеціального фонду право на отримання пенсійного забезпечення має безстроковий характер.

При цьому, однією з гарантій реалізації конституційного права на соціальне забезпечення є судовий захист відповідного права. Зважаючи на особливий характеЈ соціальних прав, безумовність права особи на отримання пенсії та того, що забезпеченш цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань у соціальній сфері, судове колегія вважає, що судовий захист пенсійних прав повинен здійснюватися без обмеженій будь-яким строком та незалежно від того, чи були суми пенсійного забеспечення особг нараховані відповідним органом УПФУ, що зокрема у ч.2 ст. 46 Закону України «Пре загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка є нормою спеціального закону, яка містить спеціальний порядок обчислення таких строків, а саме, якою прописано, що: «...нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком», і необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Оскільки у даній справі беззаперечно встановлено протиправні дії відповідача по справі, допущені внаслідок відмови у відновленні позивачу ОСОБА_1 виплати раніше призначенної пенсії за віком та винесення з цього питання двох протиправних рішень: Заводським відділом з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 11.08.2017 № 37 (оцінка якого вже надавалася у постанові постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 14.02.2019 року по справі № 208/6010/17) та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 9641 від 25.06.2019 р. (протиправність якого правильно описана судом першої інстанції в оскаржуваному по цій справі рішенні суду) - судова колегія визнає наявними у спірних правовідносинах необхідних умов застосування положень ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду за захистом своїх пенсійних права.

При цьому, судова колегія наголошує на тому, що захисту підлягає порушене право позивача саме з дати прийняття КСУ рішення № 25-рп/2009, тобто, з 7 жовтня 2009 року, коли виникли підстави для поновлення її конституційного права на виплату пенсії, виплата якої була зупинена, а не з дати її звернення із заявою про поновлення пенсії до органу ПФУ у серпні 2017 року, оскільки в Україні, за загальним правилом, не існує строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Враховуючи те, що пенсія за своєю правовою природою є основним джерелом існування позивача-пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), а виниклі у цій справі правовідносини, пов`язані із стягненням неотриманої з вини органів, які призначають та виплачують пенсію, сум пенсії, питання стосовно застосування строків має розглядатися в даному випадку з урахуванням положень ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Виходячи з того, що позивач до 1999 року проживала в Україні та надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, але до наступного часу залишається громадянином України незалежно від проживання за кордоном, і відповідно, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами (в тому числі і на пенсійне забезпечення), а закони України не передбачають серед підстав для відмови особі, яка офіційно виїхала на постійне місце проживання за кордон, у призначенні пенсії чи відновленні виплати раніше призначенної та припиненної виплатою пенсії, як відсутність реєстрації в Україні та проживання за кордоном у країні, з якою відсутній міждержавний договір щодо пенсійного забезпечення судова колегія переконана, що пенсійний орган маючи можливість отримати пенсійну справу позивача згідно Порядку № 25-1, зобовязаний відновити позивачу-пенсіонеру виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року, з перерахунком її розміру, нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійсненням її осучаснення відповідно до пенсійної реформи України, та виплатою пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Аналіз означеної вище правової позиції суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі щодо захисту прав позивача на пенсію як громадянина України, що проживає за кордоном, дозволяє чітко окреслити нормативне її підґрунтя. Так, положення Конституції України, Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V (набрала чинності з 1 лютого 2007 року), Закону України № 1058-IV та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV сприяли окресленню принципових позицій суду, що полягають у такому:

1) право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України;

2) держава гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами;

3) громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом;

4) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, застраховані згідно із Законом № 1058-IV та які досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку, мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж;

5) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи за межами України або її відсутність (спірність) не може бути умовою для обмеження реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (перегляду, відтермінування тощо);

6) не може бути привілеїв чи обмежень у механізмі реалізації конституційного права на соціальний захист, зокрема, за ознаками етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання або іншими ознаками.

Оскільки спірна ситуація у цій справі була зумовлена протиправною відмовою відповідача у відновленні виплати пенсії позивачу, як особі, що виїхала на постійне місце проживання Ізраїля, а відповідач по справі при зверненні представника позивача з відповідною заявою навмисно діяв всупереч положень ст.ст.46, 49, 51 Закону № 1058-ІV, і тим самим грубо порушив конституційні права громадянки України на пенсійне забезпечення, посилаючись лише на власне помилкове розуміння норм матеріального права за відсутності законодавчих перешкод для відновлення пенсії позивачу, триваюча протиправна діяльність відповідача стосовно пенсіонера з огляду на прописані у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правила про те, що: якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в межах національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримані - органи влади не можуть відмовити в таких виплатах доти, доки виплати передбачені законодавством, дає судові колегії правові підстави для залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача, судова колегія визнає правильним, і підтвердження такої позиції є зокрема розуміння пенсії Європейським судом з прав людини, який пояснює юридичну природу соціальних виплат, зокрема пенсій, не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту законних (легітимних) очікувань особи та принцип правової визначеності, що є невіддільними елементами принципу правової держави та верховенства права (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та №7152/75), «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95), «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10). Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу, зокрема ЄСПЛ: - у справі «Пічкур проти України» було констатоване порушення статті 14 Конвенції в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, а також зобов`язано державу-відповідача сплатити заявникові 5 тис. євро відшкодування матеріальної та моральної шкоди; - у справі «Aleksiж v. Slovenia» (заява № 57123/10) констатував порушення статті 14 Конвенції в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу. В цій справі заявник скаржився на відмову в призначенні та виплаті пенсії за віком в період з травня 1992 року по лютий 2003 року на тій підставі, що він не мав словенського громадянства, що було однією з вимог закону, і як установив ЄСПЛ (ураховуючи, зокрема, практику, сформовану в рішенні у справі «Ribaж v. Slovenia», заява № 57101/10) Словенія не мала права відмовлятися (на підставі відсутності угоди про правонаступництво) від обов`язку щодо виплати пенсії, а тому зобов`язана впродовж трьох місяців заплатити заявнику за 11-річну затримку у виплаті пенсії 70 тис. євро, а також 5 тис. євро на відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд в цій категорії справ також показує відповідність імперативності заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їхнього конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи на підставі правової позиції ЄСПЛ, викладеної в пункті 52 рішення «Пічкур проти України» (заява № 10441/06).

Таким чином, сформульовані відповідні підходи Верховного Суду з урахуванням принципів практики ЄСПЛ (викладених у рішеннях у справах «Paradiso and Campanelli v Italy» (№25358/12), «Sidabras and Others v. Lithuania» (№50421/08), «Ioannou v Turkey» (№18364/91), «Schenk v. Switzerland» (№ 10862/84), «Stromblad v. Sweden» (№ 3684/07), а саме: 1) право не виникає внаслідок неправомірних дій (ex iniuria ius non oritur) або бездіяльності; 2) держава не може відмовитися від виконання свого зобов`язання, посилаючись на підстави, які визнані незаконними; 3) те, що право виникає з факту (ex facto ius oritus), не означає, що право може виникати з несправедливості (ex iniuria ius non oritur) приводить судову колегію апеляційної інстанції до переконання про необхідність залишення вимог апеляційної скарги відповідача без задоволення.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов