Справа № 640/3805/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3805/19 Суддя першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 02.01.2019 року №Ф-225-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.05.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у період, за який Позивачу було нараховано до сплати суму єдиного соціального внеску, останній працював за трудовим договором, а роботодавці, у свою чергу, сплачували за нього такий внесок. Відтак, на переконання суду, нарахування ОСОБА_1 як адвокату єдиного внеску свідчить про подвійний характер оподаткування, оскільки доказів отримання останнім доходу від зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять. Крім того, суд звернув увагу, що за наслідками розгляду скарги Позивача на іншу вимоги про сплату боргу (недоїмки) Державна фіскальна служба України, скасовуючи її, зазначила, що оскільки адвокат здійснює адвокатську діяльність у формі адвокатського об`єднання, то нарахування єдиного внеску є безпідставним.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки на день формування податкової вимоги ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець та був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від здійснення підприємницької діяльності. Крім того, підкреслює, що положеннями спеціального закону не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка застосовує загальну систему оподаткування та одночасно є найманим працівником на підприємстві.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить повторно перевірити апеляційне скаргу на предмет можливості відкриття апеляційного провадження по ній, залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, судом апеляційної інстанції не було перевірено апеляційну скаргу на відповідність її вимогам ч. 5 ст. 296 КАС України, а вона підписана особою, яка не має права її підписувати, по-друге, суд першої інстанції вірно зауважив, що оскільки ОСОБА_1 є найманим працівником, за якого сплачується роботодавцем єдиний внесок, то обов`язок із повторної сплати такого внеску в останнього відсутній, що підтверджується з практикою Верховного Суду, по-третє, Позивач незалежну професійну діяльність не здійснює та доходів від неї не отримує.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 отримав 15.11.1996 року свідоцтво адвоката №1084 та здійснює адвокатську діяльність у формі Адвокатського об`єднання «Локарт», що підтверджується відомостями з Реєстру адвокатів України (а.с. 20).

З інформації, що міститься в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 є керівником Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Києва з 08.10.2016 року (а.с. 14-18).

Крім того, за даними АІС «Податковий блок» Позивач перебуває на обліку в ГУ ДФС (ДПІ у Шевченківському районі) з 27.09.2000 року як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування (31-32, 49-51).

Згідно довідки Адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія «Локарт» від 26.02.2019 року №2к об`єднанням здійснено нарахування та перерахування соціального внеску з урахуванням нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2018 рік (а.с. 21).

Також, згідно довідки Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва від 28.02.2019 року ОСОБА_1 працює у ній з 07.02.2017 року по теперішній час і займає посаду голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури міста Києва, а також вказано суми нарахованого та перерахованого соціального внеску за період з лютого 2017 року по лютий 2019 рік (а.с. 19).

Окружним адміністративним судом міста Києва також встановлено, що ГУ ДФС у м. Києві складено та направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу від 02.01.2019 року №Ф-225-17 про сплату боргу (недоїмки) із сплати єдиного внеску на суму 15 819,54 грн. (а.с. 8).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 2, 4, 6, 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), ст. 14 Податкового кодексу України, ст. ст. 4, 13, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також врахувавши позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем було направлено оскаржувану вимогу без належних на те правових підстав, а у період, за який нараховано до сплати суму єдиного внеску, такий внесок сплачувався роботодавцем Позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

У свою чергу, відповідно до пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

У свою чергу, адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту відповідно до вимог частини першої статті 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

До вказаного Закону з 01.01.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз. абз. 3-4 ч. 8 ст. 9 Закону у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності або незалежної професійної діяльності в не залежності від отримання доходу від такої діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону про збір та облік обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону про збір та облік передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За правилами ч. ч. 1-4 ст. 25 згаданого Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необґрунтованості прийняття спірної вимоги з огляду на те, що, починаючи з січня 2016 року по грудень 2019 року Позивач . працював в АО «Локарт» та з лютого 2017 року по лютий 2019 року в КДКА м. Києва, які сплачували за нього як роботодавці єдиний соціальний внесок, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові від 17.06.2020 року у справі № 400/2263/19 Верховний Суд наголосив на тому, що відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний соціальний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону був зроблений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий, зокрема, у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19.

Матеріали справи свідчать, що у період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року ОСОБА_1 здійснював адвокатську діяльність у складі АО «Адвокатська компанія «Локарт» (а.с. 21) та у період з лютого 2017 року по лютий 2019 року працював у КДКА м. Києва (а.с. 19), де за нього роботодавцями сплачувався єдиний внесок у розмірі, не меншому від мінімального, який повинен був бути сплачений за спірний період, а доказів отримання Позивачем як самозайнятою особою чи фізичною особою-підприємцем доходу у вказаний період Відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога від 02.01.2019 року №Ф-225-17 прийнята ГУ ДФС у м. Києві всупереч положень чинного законодавства, оскільки зумовлює виникнення обов`язку в ОСОБА_1 з подвійної сплати єдиного внеску, на чому вірно наголосив суд першої інстанції.

Щодо посилання Позивача на безпідставне відкриття Шостим апеляційним адміністративним судом провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві з підстав її невідповідності вимогам ст. 296 КАС України та підписання особою, яка не має права її підписувати, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Матеріали справи свідчать, що копію оскаржуваного рішення представник ГУ ДПС у м. Києві як правонаступника ГУ ДФС у м. Києві отримав 19.05.2020 року (а.с. 77), а відтак незазначення контролюючим органом дати отримання копії такого рішення не може бути перешкодою для відкриття апеляційного провадження.

Апеляційну скаргу було подано до відділення поштового зв`язку протягом тридцятиденного строку з моменту отримання копії судового рішення. При цьому, оскільки відповідна дія була вчинена ГУ ДПС у м. Києві під час дії норми п. 3 Прикінцевих положень КАС України у редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020 року, то підстав для поновлення строків були відсутні, оскільки строки на апеляційне оскарження були продовжені безпосередньо законом.

Підписано апеляційну скаргу було Володимиром Музикою, який діє від імені ГУ ДПС у м. Києві у порядку самопредставництва, на підтвердження чого останнім було надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 05.03.2020 року, відомості якого щодо цієї особи не змінилися і на час відкриття апеляційного провадження.

Платіжне доручення від 06.07.2020 року №2924 про сплату судового збору на суму 1 152,60 грн. було подано ГУ ДПС у м. Києві безпосередньо до суду апеляційної інстанції 08.07.2020 року, а відтак оскільки справа була отримана суддею-доповідачем 15.07.2020 року і станом на цю дату судовий збір був сплачений, то підстави для розгляду клопотання контролюючого органу про звільнення його від сплати судового збору були відсутні.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 26» жовтня 2020 року.