Справа № 640/7574/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року м. Київ № 640/7574/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (далі - позивач) з позовом до Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві (далі - відповідач), в якому просять зобов`язати Регіональний сервісний центр МВС у м. Києві видати посвідчення водія дитині попереднього, паперового зразка, який не містить безконтактного електронного носія, та цифрового ідентифікатора особи (унікального номера).

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено неповнолітньому у видачі посвідчення водія паперового зразка, який не містить безконтактного електронного носія та цифрового ідентифікатора особи, з тих підстав, що право на альтернативну форму обліку без присвоєння цифрового ідентифікатора згідно Закону України «Про громадянство» підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, послався на те, що на даний час сервісними центрами МВС видаються виключно національні посвідчення водія на пластиковій основі, які не містять електронно-цифрового підпису. Посвідчення водія на паперовій основі сервісними центрами МВС не видаються, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, витребувано від відповідача додаткові докази.

Із заявою про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи до суду не звертались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.03.2020 звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві з заявою про відмову від посвідчення водія, що містить безконтактний електронний носій та від присвоєння ідентифікатора УНЗР від 18.03.2020, в якій послався на право на альтернативну форму обліку без присвоєння цифрового ідентифікатора згідно Закону про громадянство підтверджене Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17, у зв`язку з чим просив після складання іспитів в сервісному центрі МВС видати йому посвідчення водія попереднього, паперового зразка, який не містить безконтактного електронного носія, та цифрового ідентифікатора особи (унікального номера).

Листом від 25.03.2020 №31/26-К-545 Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві повідомив ОСОБА_3 про те, що відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 (зі змінами) №47 затверджено зразки національних та міжнародного посвідчень водія. Також вказано, що на даний час сервісними центрами МВС видаються виключно національні посвідчення водія на пластиковій основі, які не містять електронно-цифрового підпису, а посвідчення водія на паперовій основі не видаються. Також зазначено, що під час оформлення посвідчення водія проводиться фотографування особи та проставляння нею особистого підпису за допомогою електронного пристрою. Скасування фотозображення та особистого підпису особи з паперового носія технічно неможливе. ЕЦП не застосовується.

Вказане стало підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 №511, затверджено Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (далі по тексту - Положення № 340).

Згідно з пунктом 2 Положення №340 особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії, крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Національне посвідчення водія України на право керування транспортними засобами (далі - посвідчення водія) відповідної категорії дійсне протягом 30 років з дати його видачі.

Посвідчення водія, видане особі вперше, дійсне протягом двох років з дня його видачі з обмеженим правом керування транспортним засобом.

Посвідченням водія, виданим вперше, є документ, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом, отриманий після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія або яка була позбавлена права на керування транспортним засобом чи здійснила обмін посвідчення водія протягом двох років з дати його видачі, медичного огляду в порядку, встановленому МОЗ, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складення теоретичного і практичного іспитів у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС.

Обмеженим правом керування транспортним засобом є заборона перевищувати швидкість 70 кілометрів на годину.

Відповідно до пункту 16 Положення №340 посвідчення водія на право керування транспортним засобом однієї з категорій видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити в сервісному центрі МВС.

Документом, що засвідчує проходження підготовки і перепідготовки водіїв транспортних засобів, є свідоцтво (зразок додається).

Якщо особа з будь-яких причин не склала іспити в сервісному центрі МВС, видане свідоцтво про закінчення закладу з підготовки водіїв транспортних засобів вважається дійсним протягом 10 років з дня закінчення закладу.

Наведене в сукупності свідчить, що видачі посвідчення водія на право керування транспортним засобом передує проходження особою медичного огляду у порядку, встановленому МОЗ, проходження підготовки або перепідготовки відповідно до встановлених планів і програм, отримання свідоцтва про проходження такої підготовки або перепідготовки та складення теоретичного і практичного іспитів в сервісному центрі МВС.

В свою чергу, зразок національного та міжнародного посвідчень водіїв затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 №47 зі змінами.

Відповідно до абзацу 3 пункту 1 цієї постанови електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, запроваджені постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 № 956 «Про реалізацію експериментального проекту щодо застосування електронного посвідчення водія та електронного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу», відображають набір даних, зазначених у зразках національного посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, затверджених цією постановою.

Додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 № 47 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було затверджено зразки національних та міжнародних посвідчень водіїв, відповідно до примітки до якого бланки національного посвідчення водія виготовляються з полімерного матеріалу формату IД-1 згідно з ДСТУ ISO/IEC 7810:2008 «Картки ідентифікаційні. Фізичні характеристики" (ISO/IEC 7810:2003, IDT) або з паперу розміром 54 х 86 міліметрів згідно із стандартом та після заповнення ламінуються. Записи на лицевому боці, що відповідають реквізитам « 1. Прізвище», « 2. Ім`я. По батькові», дублюються літерами латинського алфавіту. Текст, виділений курсивом, не друкується.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку про те, що національне посвідчення водія не видавалось на паперовій основі, а виготовлялось з полімерного матеріалу формату IД-1 згідно з ДСТУ ISO/IEC 7810:2008 «Картки ідентифікаційні. Фізичні характеристики" (ISO/IEC 7810:2003, IDT) або з паперу розміром 54 х 86 міліметрів згідно із стандартом та після заповнення ламінувалось.

Зважаючи на те, що матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_3 станом на 19.03.2020 (дата звернення до відповідача з заявою про відмову від посвідчення водія, що містить безконтактний електронний носій та від присвоєння ідентифікатора УНЗР) пройшов медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, пройшов підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм, отримав відповідне свідоцтво про проходження такої підготовки або перепідготовки та склав теоретичний і практичний іспит в сервісному центрі МВС, що, в свою чергу, свідчить про недоведеність з боку позивача взагалі права на отримання посвідчення водія національного зразка, тобто, відсутність порушеного права відповідачем.

Більш того, суд наголошує, що чинними на момент виникнення спірних правовідносин положеннями законодавства взагалі не передбачалось видача посвідчень водія на паперовій основі, а затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.1992 №47 зразок національного посвідчення водія не містить електронно-цифрового підпису, або безконтактного електронного носія та цифрового ідентифікатора особи (унікального номера), унікальний номер присвоювався саме посвідченню, а не його власнику.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права ОСОБА_3 з боку відповідача в межах предмета та підстав даного адміністративного позову, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо посилання позивачів на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №806/3265/17 суд зазначає, що вказане судове рішення жодним чином не регулює спірні правовідносини та не стосується підстав та предмету даного позову.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивачі звільнені від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 248, 250, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві про зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась