Справа № 160/7966/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 жовтня 2020 року Справа № 160/7966/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу,-
14 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2963-51-У від 20.11.2018 року та Ф-2963-51-У від 13.08.2019 року щодо ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ).
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30 червня 2020 року він дізнався про існування вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску № Ф-2963-51-У від 20.11.2018 р. на суму 15 819,54 грн. та вимоги № Ф 2963-51-У від 13.08.2019 р. на суму 7 965,54 грн.
Позивач не погоджується із прийнятими відповідачем вимогами, вважає їх протиправними, оскільки з 2004 року він не здійснює підприємницької діяльності, боргів з ЄСВ він не має.
Крім того, в обґрунтування позивач додав, що відповідно до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 р. № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469), у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску фіскальний орган на підставі актів документальної перевірки та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.
Однак, жодних перевірок відповідачем не проводилось, актів не складалось. Позивач про проведення перевірки чи борг жодним чином не повідомлявся. Вимоги № Ф-2963-51-У від 20.11.2018р. та № Ф-2963-51-У від 13.08.2019 р. не містять жодного розрахунку боргу, ані періодів, ані сум нарахування штрафу та пені.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн.
Ухвалою суду від 20 липня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
04 серпня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову, враховуючи наступне.
Керуючись Законом України №2464 контролюючим органом в автоматичному режимі нараховані позивачу щоквартальні нарахування за:
2017 р. в розмірі 8 448,00 грн.;
2018 р. в розмірі 9 828,72 грн.,
2019 р. у сумі 2 754,18 грн.
Враховуючи вищезазначене, в інтегрованій картці платника відображено нарахування з єдиного внеску наступним чином:
за 2017 рік, строк сплати 09.02.18 - 8448,00 грн.;
за 1 квартал 2018 року, строк сплати 19.04.2018 року - 2 457,18 грн.;
за 2 квартал 2018 року, строк сплати 19.07.2018 року - 2 457,18 грн.;
за 3 квартал 2018 року, строк сплати 19.10.2018 року - 2 457,18 грн.;
20.11.2018 року в інтегрованій картці платника виникла недоїмка в розмірі 15 819,54 грн.
Керуючись абз.1 п.4 р. VІ Інструкції №449 контролюючим органом сформовано вимогу №Ф-2963-51 від 20.11.2018 про сплату боргу (вимоги) з єдиного внеску у розмірі 15 819,54 грн., яку направлено платнику на податкову адресу, яка зазначена в позовній заяві засобами поштового відправлення. Дане поштове відправлення повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Протягом 2019 року, відповідно до вимог чинного законодавства, позивачу в автоматичному режимі були нараховані щоквартальні нарахування єдиного внеску, а саме:
за 4 квартал 2018 року, строк сплати 19.01.2019 року - 2 457,18 грн.;
за 1 квартал 2019 року, строк сплати 19.04.2019 року - 2 754,18 грн.;
за 2 квартал 2019 року, строк сплати 19.07.2019 року - 2 754,18 грн.
Станом на 30.08.2019 року в інтегрованій картці позивача виникла недоїмка в розмірі 23 785,08 грн.
Проте, враховуючи, що контролюючим органом сформовано вимогу №Ф-2963-51 від 20.11.2018 року про сплату боргу (вимоги) з єдиного внеску у розмірі 15 819,54 грн., керуючись абз.1 п.4 р. VІ Інструкції №449 ГУ ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу від 13.08.2019 р. на різницю боргу, а саме 7 965,54 грн., яку направлено платнику на податкову адресу, що зазначена в позовній заяві засобами поштового відправлення. Відповідно до відмітки, зазначеної на поштовому відправленні, в якому перебувала оскаржувана вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області, поштове відправлення повернуто контролюючому органу з поміткою «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до абз.2 ч.1 статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
11 серпня 2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду.
Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання, так як з матеріалів справи вбачається, що із оскаржуваними вимогами податкового органу позивач ознайомився 30 червня 2020 року, а вже 14 липня 2020 року звернувся до суду із відповідним позовом.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
30 червня 2020 року ОСОБА_1 - позивач ознайомився з матеріалами виконавчих проваджень №60511215 та № 61861564 та, відповідно, дізнався про існування вимог відповідача про сплату єдиного соціального внеску, а саме № Ф-2963-51-У від 20.11.2018 р. на суму 15 819,54 грн. та № Ф 2963-51-У від 13.08.2019 р. на суму 7 965,54 грн.
З метою скасування зазначених вимог позивач і звернувся з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, зобов`язані починаючи з 01.01.2017 р. сплачувати кожного місяця ЄСВ не менше мінімального розміру незалежно від отриманого розміру отриманого доходу від господарської діяльності.
В свою чергу фізична особа відповідно до ст. 50 ЦК України здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 року фізична особа набуває статусу фізичної особи - підприємця з моменту внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців запису про державну реєстрацію.
Як встановлено судом, у 2004 році позивач припинив діяльність як фізична-особа підприємець.
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23.06.2020 року №25347162 інформація стосовно фізичної особи-підприємця - ОСОБА_1 відсутня.
01 липня 2004 року набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).
Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.
Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-ІУ передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-ІУ) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-ІУ).
Пунктами 2-4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390- VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Таким чином, оскільки позивач не зареєстрований у встановленому законом порядку як фізична особа-підприємець, то відповідно не повинен сплачувати ЄСВ в порядку, визначеному Законом №2464, оскільки обов`язок сплати ЄСВ вказаним законом встановлено для фізичних осіб-підприємців.
Щодо доводів позивача про інші підстави, що свідчать про протиправність оскаржуваної вимоги, зокрема не проведення відповідачем перевірки, направлення вимоги за іншою адресою, суд має зазначити наступне.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41) серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З урахуванням вищезазначеного, суд не надає оцінку та не аналізує інші аргументи позивача щодо підстав скасування оскаржуваних вимог.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову.
Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, суд має зазначити наступне.
Поняття витрат на професійну правничу допомогу та порядок їх розподілу між сторонами визначені ст. 134 КАС України, відповідно до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Необхідно зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн., позивачем до суду надано: копію договору з адвокатом Фещенко М.Л про надання правової допомоги № АА5 від 23.06.2020 р.; копію додаткової угоди №1 від 23.06.2020р. до договору № АА5; квитанцію про оплату гонорару №49 від 01.07.2020 року; меморіальний ордер.
Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що понесені витрати позивача на правову допомогу адвоката у розмірі 5000, 00 грн. не є співмірними зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, а тому суд присуджує на користь позивача понесені витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 2500,00 грн.
Відповідно до вимог ст. 139 КАС України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 840,80 грн., які пов`язані зі сплатою судового збору.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № Ф-2963-51-У від 20.11.2018 року та № Ф-2963-51-У від 13.08.2019 року щодо ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ).
Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати, які пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 840,80 грн.
Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати, які пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 2500,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник