Справа № 380/5246/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5246/20 пров. № А/857/10660/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кухар Н.А.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження в м.Львові 17 серпня 2020 року, повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року, у справі №380/5246/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

07.07.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, просив: зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 , громадянина Республіки Азербайджана, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 від 26.02.2020 про надання дозволу на імміграцію в Україну з прийняттям відповідного рішення з урахуванням висновків викладених у постанові суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що основною умовою для подання іноземцем заяви про продовження строку перебування (за наявності законних підстав) є його перебування на території України на законних підставах, іншими умовами є: подання цієї заяви не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України; наявність законних підстав для продовження строку перебування на території України. Суд першої інстанції вказав, що громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про надання статусу іммігранта, лише 26.02.2020, тобто після закінчення строку легального перебування на території України. Суд першої інстанції вказав, що позивач не був обмежений у зверненні до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про надання статусу іммігранта у законодавчо встановлені строки, враховуючи те, що вказане звернення має обмеження в часі. Суд першої інстанції зазначив, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник мав подати особисто до відповідного органу державної влади, та прийшов до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами для оформлення документів стосовно надання статусу іммігранта в розумінні Закону України «Про імміграцію» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що обставини порушення строків звернення, подання заяви шляхом відправлення листа, втрата чинності паспорта підлягають перевірці саме в порядку прийняття рішення за заявою відповідно до Закону України «Про імміграцію», а не в порядку надання відповіді на звернення згідно з Законом України «Про звернення громадян». Скаржник вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Також зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки обставинам неможливості позивачу покинути територію України.

В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції, позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 громадянин Республіки Азербайджан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся у Головне управління ДМС у Львівській області із заявою щодо надання статусу іммігранта, додавши пакет документів, зокрема, копію паспорта громадянина Республіки Азербайджан, посвідчення особи, посвідчення інваліда, переклад таких, копію довідки про присвоєння ІПН, копію свідоцтва про укладення шлюбу від 21.06.2016 з перекладом.

Листом від 11.03.2020 № 4601.4.1-3313/46.1.-20 Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області за результатами розгляду звернення повідомило ОСОБА_1 про те, що заява про продовження строку перебування на території України разом з документами, передбаченими пунктом 9 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, подаються іноземцями та приймаючою стороною особисто до територіального органу чи підрозділу ДМС за місцем проживання не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку.

26 червня 2020 року ОСОБА_1 громадянин Руспубліки Азербайджан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся у Головне управління ДМС у Львівській області із заявою щодо надання статусу іммігранта, в якій просив надіслати рішення за наслідками розгляду заяви від 26.02.2020 по суті: про надання дозволу на імміграцію в Україну або про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні, із зазначенням підстав відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Зазначив, що на заяву від 26.02.2020 отримав лише лист - роз`яснення порядку продовження строку перебування на території України, однак не відповідь чи рішення по суті порушеного питання: надання статусу іммігранта.

Листом від 17.07.2020 № 4601.4.1-7471/46.1-20 Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області повідомило, що за результатами попереднього опрацювання звернення з цього ж питання надавалась інформація за вих. №4601.4-3313/46.1-20 від 11.03.2020, а також вичерпна відповідь ДМС України дружині ОСОБА_1 (від 10.02.2020 № к-905-20/8.1/304-20) про умови, перелік документів та порядок оформлення дозволу на імміграцію відповідно до Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983. Наголошувалося по суті порушеного питання, що відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про імміграцію», заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах. Рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію стосовно іммігрантів поза квотної категорії приймають територіальні підрозділи ГУ ДСМС у Львівській області. Заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну іноземець подає особисто до територіального підрозділу за місцем перебування/проживання. Також було проінформовано про те, що 01.02.2018 ГУДМС у Львівській області за перевищення дозволеного строку перебування відносно ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення за межі території України у термін до 25.03.2018, яке не виконано.

Вважаючи, що ГУ ДСМС у Львівській області належним чином подані заяви не розглянуло, діяло не у спосіб передбачений чинним законодавством, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III, в редакції чинній на час звернення позивача із заявами, (далі - Закон № 2491-III) відповідно до статті 2 якого питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно з положеннями статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до статті 6 Закону № 2491-III Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Розділом ІІІ Закону № 2491-III визначено порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Так, статтею 9 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Встановлено перелік документів, які подаються до заяви.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983, територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), зокрема, одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах; до закордонних дипломатичних установ України за місцем постійного проживання - особами, які постійно проживають за межами України.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до пункту 14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Згідно з пунктом 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття (пункт 9 Порядку №1983).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач жодного рішення ні за результатами розгляду заяви від 26.02.2020, поданої разом із пакетом долучених документів, ні за результатами розгляду заяви від 26 червня 2020 року не приймав.

Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, вичерпна відповідь на вказані заяви позивача надана листами від 11.03.2020 № 4601.4.1-3313/46.1.-20 та від 17.07.2020 №4601.4.1-7471/46.1-20 в порядку Закону України «Про звернення громадян», оскільки позивач не дотримується законодавства України та ухиляється від виконання рішення про примусове повернення за межі території України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що як Законом України «Про імміграцію», так і наведеним Порядком, право на подання заяви про надання дозволу на імміграцію особам не може бути обмежене. Окрім того, ані Законом України «Про імміграцію», ані наведеним Порядком, відповідний суб`єкт владних повноважень не наділений повноваженнями на відмову у прийнятті від іноземця заяви про надання дозволу на імміграцію чи відмову у розгляді такої заяви щодо вирішення порушеного в ній питання, зокрема, в спосіб надання відповіді.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області допущено протиправну бездіяльність в частині належного розгляду заяви позивача від 26.02.2020 та прийняття рішення по суті порушеного в ній питання щодо задоволення чи відмови у наданні дозволу на міграцію, тоді як скеровані позивачу листи не є рішенням відповідача як суб`єкта владних повноважень відносно позивача, що винесені на реалізацію вказаних вище норм законодавства щодо вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов слід задовольнити.

Щодо судових витрат, то в силу приписів статті 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі №380/5246/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 , громадянина Республіки Азербайджана, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , від 26.02.2020 про надання дозволу на імміграцію в Україну з прийняттям відповідного рішення з урахуванням висновків викладених у постанові суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Січових Стрільців, 11, м.Львів, 79007, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до платіжного документа ПН55 від 27.06.2020, та 1261,20 грн. (тисячу двісті шістдесят одну гривню двадцять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, відповідно до платіжного документа №0.0..1 від 28.08.2020.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 26.10.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України