Справа № 640/19396/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року м. Київ № 640/19396/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Державної міграційної служби України, 2. Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач 1) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідач 2), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 152 від 17.04.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 140-19 від 20.09.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано побоюваннями позивача бути несправедливо засудженим або вбитим у країні свого походження, з огляду на його політичні переконання та членство у опозиційної Націоналістичної партії Бангладеш (далі - «БНП»), які підтверджуються наявністю інформації з відкритих джерел щодо проявів масового насильства над членами зазначеної партії під час виборів у Республіці Бангладеш.

Позивач зазначає, що в країні його походження, у зв`язку з його політичною діяльністю сфабриковано кримінальну справу за результатами бійки на мітингу партії «БНП», через що його розшукує поліція, отже рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем є протиправним та підлягає скасуванню, адже позивачем надано всю необхідну інформацію на підтвердження реальної наявності підстав для побоювання за життя і здоров`я у разі повернення до країни походження.

Також, позивач зазначає, що не погоджуючись з рішенням про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, вважаючи його винесеним без проведення ґрунтованого аналізу політичної ситуації у Республіці Бангладеш, звернувся до ДМС України із скаргою на наказ № 152 від 17.04.2019 року, разом з тим, йому було протиправно відмовлено у скасуванні зазначеного наказу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

08 листопада 2019 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що з аналізу інформації по країні громадянської належності встановлено, що прихильників опозиційної партії «БНП» у Бангладеш значна кількість, та переслідування рядових членів та прибічників партії на загальнодержавному рівні не відбувається. Крім того, у відкритих джерелах відсутня інформація щодо бійок та несприятливої ситуації, відносно членів опозиційної парті у м. Сілхет, де проживав позивач, натомість позивачем не надано жодних доказів наявності кримінальних справ відносно нього, або фактів переслідування його саме, як політичного діяча. Більше того, перед прибуттям в України позивач 2 місяці знаходився на території Російської Федерації, однак притулку не просив.

Відповідач 1 зазначає, що з огляду на викладені обставини, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було належним чином проаналізовано всі подані відомості надані позивачем та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також відповідач 1 зазначає, що на підставі зазначеного та керуючись частиною 5 статті 12 зазначеного Закону, ДМС України правомірно прийнято рішення про відхилення скарги позивача на наказ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 17.04.2019 року № 152 про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , народився та постійно проживав у місті Сільхет, разом із родиною.

За твердженнями позивача, з огляду на політичні проблеми та переслідування прихильників та членів партії «БНП», членом якої є позивач, маючи побоювання бути заарештованим та осудженим з політичних мотивів, позивач виїхав з країни свого походження.

23 червня 2018 року позивач, легально на підставі візи, прибув до міста Москва Російська Федерація на території якої перебував 2 місяці та через закінчення терміну легального перебування був вимушений виїхати з території країни.

На території Російської Федерації заявник познайомився з невідомим громадянином, який порадив йому їхати в Україну, повідомивши, що в Україні кращі умови проживання, який за грошову винагороду допоміг шукачу захисту нелегально приїхати до України.

31.08.2018 року заявник нелегально прибув до України.

28.03.2019 заявник звернувся за захистом в Україні із заявою до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та був документований Довідкою про звернення за захистом №010118. У заяві позивач повідомив, що був вимушений покинути країну свого походження, з огляду на намагання правлячої партії ув`язнити та вбити позивача через його членство в опозиційній партії «БНП».

Під час співбесіди 17.04.2019 року позивач повідомив, що під час мітингу проти влади у січні 2018 року від партії «БПН» стався напад поліції в якому він постраждав (був побитий, але втік від арешту), після чого поліція почала його розшукувати. Також, позивач зазначає, що відносно нього після мітингів було відкрито кримінальне провадження, яке передбачає покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, водночас, дана справа є сфабрикованою навмисно, через прихильність позивача до опозиційної партії. З огляду на недовіру до правосуддя з боку поліції Бангладеш, позивач вирішив виїхати з країни свого походження. Водночас позивач повідомив, що його родині нічого не загрожує, поліція неодноразово приїжджала до дому позивача, та повідомляла батькам про наявну кримінальну справу відносно позивача за бійку під час мітингу.

17 квітня 2019 року наказом № 152 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Одночасно, позивачу було направлено повідомлення від 17.04.2019 року № 91 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до наказу від 17.04.2019 року № 152.

Вважаючи наказ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 17.04.2019 року № 152 протиправним, позивач 26 квітня 2019 року, звернувся до ДМС України із скаргою.

20 вересня 2019 року рішенням ДМС України № 140-19 скарга позивача на наказ від 17.04.2019 року № 152 була відхилена відповідачем-1 з підстав відсутності фактів порушення чинного законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення та відсутності підстав для оформлення позивачу документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до вимог частин 2 та 7 статті 7 Закону № 3671 у заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до положень пункту 6 частини 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.11.2019 року у справі № 816/2279/17.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що при проведенні співбесіди позивач зазначив, що не бажає повертатися на Батьківщину, через побоювання бути ув`язненим у зв`язку з бійкою на мітингу в якій позивач приймав участь від партії «БНП», при цьому серед інших причин виїзду з Бангладеш, позивач зазначив у своїй заяві, що правляча партія намагалась його вбити.

Водночас, суд погоджується з позицією відповідача 1 щодо сумнівності показань позивача, щодо політичних переслідувань, адже під час співбесіди позивач не зміг надати докази своєї діяльності у зазначеній політичній партії, позивач не орієнтується у програмі партії, не зазначає політичних заходів, окрім мітингу, в яких приймав участь, як член партії, крім того позивачем не надано жодного доказу щодо наявності кримінального провадження відносно нього.

Натомість, як вбачається з аналізу положень Кримінально-процесуального кодексу Бангладеш від 22.03.1898 року, що був зроблений відповідачем 1 до кримінальних правопорушень, що караються ув`язненням зокрема віднесені масові несанкціоновані збори, заподіяння шкоди під час таких масових зборів, а також утримання та завдання шкоди державним службовцям.

Таким чином, враховуючи, що позивач зазначив про його участь у мітингу та у бійці з поліцейськими, що сталась на даному мітингу, під час якої постраждали люди, зокрема і поліція, суд дійшов висновку, що розшук позивача поліцією після мітингу не є самі по собі «політичним переслідуванням» в розумінні Конвенції 1951 року та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а є проведенням процедурних заходів поліції, що має дослідити обставини справи та покарати винних у масових заворушеннях.

Також суд погоджується з позицією відповідача 1, що позивачем не доведено фактів загрози його життю і здоров`ю з боку правлячої партії, натомість позивач під час співбесіди 17.04.2019 року зазначив, що його сім`я продовжує проживати у Бангладеш та їм ніхто не погрожував.

Крім того, за інформацією відповідача 1, аналізом по країні громадянської належності позивача встановлено, що наразі відсутні будь-які прояви насильства до прибічників опозиційних партій, а поодинокі випадки завдання шкоди їх членам розслідуються поліцією, що дає можливість сказати про нормальну політичну ситуацію в країні.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, як зазначив позивач під час співбесіди від 17.04.2019 року першою країною його прибуття була Російська Федерація, де він перебував 2 місяці відповідно до отриманої візи та був вимушений поїхати з країни у зв`язку із закінченням терміну легального перебування.

Також, позивач під час співбесіди зазначив, що не мав наміру звертатись до органів влади Російської Федерації для набуття статусу біженця, а лише хотів продовжити своє легальне перебування на території країни, натомість невідомий громадянин, з яким позивач познайомився в Москві, запропонував переїхати до України, адже отримати легальне перебування та роботу на території України простіше.

Згідно з частини 1 статті 6 Закону № 3671, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до переконання про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу від 17.04.2019 року № 152, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, з огляду на встановлення судом правомірності наказу від 17.04.2019 року № 152, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов до переконання про правомірність та обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України від 20.09.2019 року №140-19 про відхилення скарги на наказ від 17.04.2019 року № 152, а отже позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки вона є похідною від попередніх позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко