Справа № 120/1727/20-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1727/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

26 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Керівника апарату Київського апеляційного суду Радченка Олега Миколайовича, Держави України через Київський апеляційний суд про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Керівника апарату Київського апеляційного суду Радченка Олега Миколайовича, Держави Україна через Київський апеляційний суд, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання вимог ст.18,19 Закону України №393/96-ВР, при розгляді скарги від 11.03.2020;

- зобов`язати керівника Київського апеляційного суду розглянути з дотриманням ст.18-19 ЗУ №393/96-ВР звернення від 11.03.2020. Відповідь продублювати на електронну скриньку: ;

- стягнути з Держави Україна на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., шляхом перерахування на банківський рахунок;

- судові витрати присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.05.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач зобов`язаний був запросити позивача для розгляду його скарги, оскільки в іншому випадку, практична реалізація особи права особисто викладати аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви та бути присутнім при розгляді заяви чи скарги буде неможливою. Таким чином, відповідачем не було дотримано вимог статей 18,19 ЗУ №393/96-вр, зокрема не виконано обов`язку щодо запрошення позивача, на його вимогу, бути присутнім при розгляді його скарги та вирішенні порушених у ній питань, а також не роз`яснено порядок оскарження.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 11.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до керівника апарату Київського апеляційного суду зі скаргою, у якій вказав, що 11.03.2020 о 09:30 год. він виявив, що у кімнаті прийому громадян 003 несправний апарат копіювання (зажовує бумагу), однак ніхто з апарату суду не реагував на це. Тому, позивач просив вжити належні заходи реагування, винних притягти до юридичної відповідальності. Розгляд скарги просив провести за його участі з дотриманням прав передбачених ст. 18, 19 ЗУ № 393/96-ВР "Про звернення громадян".

08.04.2020 керівник апарату Київського апеляційного суду Радченко О.М. надіслав відповідь, в якій зазначено, що зі змісту скарги позивача не вбачається, які його права і законні інтереси чи свободи громадянина було порушено, які перешкоди для здійснення прав і законних інтересів чи свобод створюються судом чи які обов`язки незаконно було покладено на позивача. З огляду на зазначене, відсутні підстави розгляду скарги ОСОБА_1 за його участі у порядку ст. 18, 19 Закону України "Про звернення громадян". Додатково повідомлено, що задля створення комфортних умов перебування громадян у кабінеті 0003 приміщення суду встановлений багатофункціональний пристрій, технічні несправності у роботі якого відсутні.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, щодо недотримання вимог ст. 18, 19 Закону України "Про звернення громадян" при розгляді скарги від 11.03.2020, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано відповідь на звернення ОСОБА_1 , яке в силу вимог ч. 2 ст. 3 Закону № 393/96-ВР є таким, та повідомив про відсутність правових підстав для розгляду останнього як скарги, оскільки за його змістом не вбачається, які саме права і законні інтереси скаржника порушені та, відповідно, підлягають поновленню Київським апеляційним судом. На думку суду, останній висловив свої пропозиції/зауваження щодо організації діяльності установи, порядок розгляду яких відповідно до Закону не вимагає від органу державної влади запрошення та участі заявника.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею першою Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон) визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі статтею 3 Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 15 Закону встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 18 Закону України "Про звернення громадян" визначено права громадянина при розгляді заяви чи скарги. Так, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Як передбачено статтею 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Водночас, згідно ст. 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Так, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.3, 4 Закону № 393/96-ВР, дійшов висновку, що позивач звернувся до відповідача не із скаргою, оскільки у своїй «скарзі» позивач висловив свої пропозиції/зауваження щодо організації діяльності, установи, порядок розгляду яких відповідно до Закону не вимагає від органу державної влади запрошення та участі заявника.

Втім, відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про звернення громадян» скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Описана в зверненні позивача проблема стосувалась несправного апарату копіювання (зажовує бумагу) в кабінеті №003 відділу забезпечення розгляду звернень та надання інформації. Також позивач просив вжити належні заходи реагування, винних притягнути до юридичної відповідальності.

Тому, враховуючи зазначене та дослідивши зміст звернення позивача від 11.03.2020, колегія суддів дійшла висновку, що останнє є скаргою в розумінні ч.4 ст.3 Закону №393/96-ВР. що спростовує вказаний вище висновок суду першої інстанції.

Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачами, що ОСОБА_1 у скарзі від 11.03.2020 просив розгляд скарги провести за його участі.

Тому, враховуючи норми ст.18-19 Закону №393/96-ВР, відповідач зобов`язаний був запросити позивача для розгляду його скарги, оскільки, в іншому випадку, унеможливлюється практична реалізація права заявника особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви та бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Водночас, на скаргу ОСОБА_1 від 11.03.2020, керівник апарату Київського апеляційного суду Радченко О.М. надіслав відповідь, в якій повідомив про відсутність підстав розгляду скарги ОСОБА_1 за його участі у порядку ст. 18, 19 Закону України "Про звернення громадян". Тобто, з листа відповідача слідує, що скаргу ОСОБА_1 розглянуто без його участі.

Таким чином, в контексті даної спірної ситуації відповідачем не було дотримано вимог статті 19 Закону № 393/96-ВР, зокрема, щодо забезпечення участі позивача при розгляді його звернення (скарги), а тому допущено протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання вимог ст. 18, 19 Закону №393/96-ВР при розгляді скарги ОСОБА_1 від 11.03.2020 підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Водночас, колегія суддів зазначає, що ст.5 Закону №393/96-ВР визначено вимоги до звернення.

Згідно ч.8 ст.5 цього Закону, звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Отже, встановивши, що скарга позивача неналежно оформлена, відповідач повинен був повернути скаргу позивачу. Натомість відповідач розглянув скаргу позивача без його участі.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути скаргу позивача від 11.03.2020 з дотриманням статей 18, 19 Закону № 393/96-ВР, суд зазначає наступне.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано доказів належного розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.03.2020 з дотриманням норм ЗУ № 393/96-ВР, зокрема статей 18-19.

З огляду на встановлені обставини, з метою належного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати керівника апарату Київського апеляційного суду розглянути скаргу ОСОБА_1 від 11.03.2020 з дотриманням ст.18-19 Закону України "Про звернення громадян" та з урахуванням правових висновків суду у даній справі.

Разом з тим, щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача продублювати відповідь на електронну пошту позивача, то суд не вбачає підстав для її задоволення, оскільки така вимога (прохання) дублює вимогу, зазначену у скарзі (зверненні) від 11.03.2020.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У вказаній постанові Пленуму Верховний Суд України зазначив, що судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 грудня 2018 року у справі №826/23650/15 та від 27 листопада 2019 року у справі №288/1631/14-а.

В даному випадку позивачем не доведено та не надано суду відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, а також не наведено міркування, з яких позивач виходив при визначені розміру такої шкоди, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому наявні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції може своєю постановою скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при його прийнятті судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення справи, зокрема в частині розгляду відповідачем скарги ОСОБА_1 від 11.03.2020, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат у цій справі судом не вирішується, так як позивач був звільнений від сплати судового збору в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Керівника апарату Київського апеляційного суду Радченка Олега Миколайовича щодо недотримання вимог ст.18,19 Закону України "Про звернення громадян", при розгляді скарги ОСОБА_1 від 11.03.2020.

Зобов`язати керівника апарату Київського апеляційного суду Радченка Олега Миколайовича розглянути скаргу ОСОБА_1 від 11.03.2020 з дотриманням ст.18-19 Закону України "Про звернення громадян" та з урахуванням правових висновків суду у даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Ватаманюк Р.В.