Справа № 426/1655/20
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року справа №426/1655/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Гашинського Михайла Артуровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 вересня 2020 року у справі №426/1655/20 (головуючий І інстанції Кордюкова Ж.І.) за позовом Управління Державної міграційної служби України в Луганській області до ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив прийняти рішення про примусове видворення за межі території України громадянина Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 06.11.2019 року за порушення правил перебування іноземців в Україні (проживання без документів на право проживання в Україні та ухилення від виїзду з України після закінчення дозволеного терміну перебування) Сватівським РВ УДМС у Луганській області відносно відповідача складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийнята постанова про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. Відповідача ознайомлено з вимогами чинного законодавства України про необхідність виїзду за межі України.

Також 06.11.2019 року Сватівським РВ УДМС у Луганській області прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина Узбекистану ОСОБА_3 , якого зобов`язано покинути територію України у термін до 16.11.2019 року.

Відповідач із зазначеним рішенням був ознайомлений, від його виконання не відмовлявся.

На теперішній час відповідач без поважних причин не виконав вищезазначене рішення та тривалий час нелегально перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство, ніде не працює, не має законних джерел для існування, територію України покидати не бажає.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 вересня 2020 року позов задоволено.

Примусово видворено за межі України громадянина Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення допущено до негайного виконання.

Не погодившись з судовим рішенням представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Суд першої інстанції не встановив, чи на законних підставах було застосовано позивачем примусове повернення з України, а саме що до відповідача застосовано адміністративне стягнення з порушенням законодавства: протокол про адміністративне правопорушення розглянутий всупереч вимог ст.222-2 КУпАП, без належного повідомлення відповідача. Рішення №17 про примусове повернення відповідача не містить роз`яснення про порядок та строки його оскарження.

Суд першої інстанції дав неправильну оцінку фактам створення відповідачем сім`ї з громадянкою України, не звернув уваги, що відповідачем придбано житловий будинок та земельну ділянку, він характеризується позитивно за місцем мешкання.

Суд першої інстанції дав неправильну оцінку факту вчинення відповідачем на території України кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Також суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до копії паспорту НОМЕР_1 , виданого 07.01.2014 року строком дії до 06.01.2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан (а.с.1)

Згідно даних бази «Аркан» ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_1 ) 30.04.2017 року через пункт пропуску «Танюшівка» в`їхав на територію України.

18.07.2018 року відповідач був зареєстрований за місцем проживання громадянки України ОСОБА_5 у АДРЕСА_1 (а.с.17)

06.11.2019 року провідним спеціалістом Сватівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області Ладохою В.О. у відношенні відповідача складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛГ №000056, за змістом якого громадянин Узбекистану ОСОБА_6 , який з 18.07.2018 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 з порушенням терміну перебування іноземців та ОБГ в Україні, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

З протоколом відповідач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в протоколі (а.с.18)

На підставі зазначеного протоколу за порушення ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 2 Порядку, затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012 року, ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн постановою від 06.11.2019 (а.с.19)

Відповідачем штраф сплачений 06.11.2019 року, що підтверджується записом в графі «постанова виконана», квитанція №122 (а.с.19 зворотний бік).

06.11.2019 року Сватівським РВ УДМС у Луганській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Узбекистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначено:

1) примусово повернути за межі України громадянина Узбекистану ОСОБА_2

2) забооронити громадянину Узбекистану ОСОБА_7 в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки;

3)зобов`язати громадянина Узбекистану ОСОБА_2 покинути територію України у термін до 06.11.2019 року.

Відповідач копію вказаного рішення отримав, про що свідчить розписка від 06.11.2019 року (а.с.21)

Як свідчать матеріали справи 13.02.2020 року ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.02.2020 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.02.2020 року №200103818 (а.с.61-66)

27.02.2020 року відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, за використання завідомо підробленого паспорту громадянина Республіки Узбекистан НОМЕР_1 , виданого 07.01.2014 року, та продовжував перебувати на території України використовуючи завідомо підроблений документ - паспорт, що підтверджується копією вироку від 27.02.2020 року (а.с.59-60).

Зазначеним вироком ОСОБА_8 призначено покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі та звільнено від відбування покарання протягом іспитового строку - 1 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, без поважних причин ухиляється від виїзду з України, тому наявність підстави для видворення ОСОБА_3 за межі України.

Оцінка суду.

Відповідно до частини сьомої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон №3773) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно частини третьої статті 26 Закону № 3773- VI один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до частини п`ятою статті 26 Закону № 3773- VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773- VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції (…) можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 07.02.2018 року по справі № 743/432/16-а.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства підлягають особи у випадку їх ухилення без поважних причин від виїзду в установлений рішенням про примусове повернення строк, або коли існують обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства буде ухилятися від виконання такого рішення ще до спливу цього строку.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22 січня 2018 року № 38/77), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі - Інструкція).

На підставі пункту 4 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС (…) про примусове повернення чи примусово видворенні на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

У пункті 7 Інструкції визначено, що підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є , зокрема, невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення (…)

Розділом ІІІ Інструкції встановлено, що у разі виявлення підстав, передбачених частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду.

Згідно пункту 1.6. Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Частиною першою статті 288 КАС України встановлено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Як свідчать матеріали справи, на час прийняття позивачем рішення від 06.11.2019 року про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відповідач перебував на території України незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не мав, в нього відсутній документ на право проживання в Україні.

Зі слів ОСОБА_3 він прибув до України з метою одруження з громадянкою України ОСОБА_5 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Повернутися додому не зміг в зв`язку з відсутністю коштів. Постійного місця роботи не має. Також пояснив, що виїде з території України в найкоротший термін.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VІ , іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Пунктом 14 статті 1 Закону № 3773-VІ визначено, що нелегальний мігрант іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Судом встановлено, на підставі матеріалів справи, що відповідач, який є іноземним громадянином, з 19.07.2018 року перебуває на території України без законних підстав.

Поважних причин невиконання рішення про примусове повернення ОСОБА_3 судом не встановлено.

До теперішнього часу відповідач не виїхав з території України після прийняття рішення про його повернення від 06.11.2019 року, що свідчить про ухилення відповідача без поважних причин від виконання такого рішення.

Відповідно до статті 4 Закону № 3773-VІ передбачено виключні підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Частиною п`ятнадцятою статті 4 Закону № 3773-VІ передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, не передбачених частинами 2 - 14 цієї статті, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 15 Закону № 3773-VІ в`їзд та виїзд з України іноземцями та особи без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну, перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України. Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення та його розмір встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом встановлено, що громадянину Узбекистану ОСОБА_8 статус біженця не надано і він не є особою, яка потребує додаткового захисту. З відповідними заявами до органів ДМС України відповідач не звертався. Доказів протилежного суду не надано.

З огляду на зазначене, беручи до уваги, що ОСОБА_4 незаконно перебуває на території України, чим порушує правила перебування в Україні іноземців, визначені Законом №3773, без поважних причин не виконує рішення про примусове повернення від 06.11.2019 року, до теперішнього часу не виїхав з території України, тобто ухиляєтьсяа без поважних причин від виконання такого рішення, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про задоволення позовних вимог та примусове видворення громадянина Узбекистану ОСОБА_3 за межі України.

Щодо доводів представника відповідача про поважність причин, через наявність яких відповідач не виконав рішення про примусове повернення до 16.11.2019 року, суд зазначає наступне.

Як зазначає представник відповідача, однією з поважних причин є возз`єднання із сем`єю (дружиною), яка є громадянкою України.

Між тим, відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження того, що ОСОБА_10 укладено шлюб в Узбекистані та він докладає зусиль для розірвання цього шлюбу та укладення шлюбу з громадянкою України ОСОБА_5 .

Наявність довідок, які свідчать про сумісне мешкання відповідача з ОСОБА_5 та її сином (а.с.67-69) не є такими доказами. Крім того, на час складання рішення від 06.11.2019 року про примусове повернення ОСОБА_3 з України відповідач не зазначав про бажання створити сім`ю в Україні.

Не є підтвердженою і причина, названа представником відповідача в якості поважної кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 , оскільки вирок від 27.02.2020 року прийнято після прийняття рішення від 06.11.2019 року про примусове повернення ОСОБА_3 з України, а матеріали справи не містять доказів того, що кримінальне переслідування ОСОБА_3 почалося ще до 06.11.2019 року.

Наявність у відповідача нерухомого майна не є поважною причиною невиконання рішення від 06.11.2019 року про примусове повернення з України громадянина Узбекистану ОСОБА_3 , оскільки житловий будинок був придбаний вже після прийняття зазначеного рішення про примусове повернення з України.

Суд не приймає посилання представника відповідача про порушення прав відповідача при розгляді адміністративної справи щодо нього за ч.1 ст.203 КУпАП, про невідповідність діючому законодавству рішення від 06.11.2019 року про примусове повернення відповідача, оскільки в межах цієї справи не є спірними та не оскаржуються постанова про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, рішення від 06.11.2019 року про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Предметом оцінки в справі, що розглядається є невиконання відповідачем рішення про примусове повернення з України.

При цьому слід відзначити, що відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження того, що ОСОБА_4 вживав хоча б якісь спроби отримати дозвіл на перебування в Україні на законних підставах в порядку визначеному, чинним законодавством.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 272, 289, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Гашинського Михайла Артуровича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 вересня 2020 року у справі №426/1655/20 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 вересня 2020 року у справі №426/1655/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 27 жовтня 2020 року.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В.Гайдар

Л.В.Ястребова