Справа № 473/3257/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 473/3257/20
Головуючий в 1 інстанції: Ротар М.М.

28 жовтня 2020 року

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Ступакової І.Г.,

при секретарі судового засідання - Болтушенка А.О.,

за участю апелянта - ОСОБА_1 ,, його представника - адвоката Луневського Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців та примусове видворення з України,-

В С Т А Н О В И Л А :

24 вересня 2020 року Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулося до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , в якій просило:

примусово видворити з України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України строком на 6 (шість) місяців.

В обґрунтування позовних вимог управління ДМС зазначає, що 23.09.2020 його працівниками виявлено відповідача, який незаконно перебуває на території України та не виконав рішення щодо примусового повернення з України. Відповідач досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, а тому відсутні підстави за яких примусове видворення не застосовується. Оригінал паспортного документа знаходиться у відповідача. Позивач вважає, що є всі підстави для затримання відповідача, оскільки він ухиляється від виїзду з України, є обґрунтовані підстави вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про його примусове повернення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також існує ризик його втечі.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що особа підлягає примусовому видворенню у разі, якщо між Україною та країною громадянської належності відсутній договір про реадмісію. Угода між Кабміном України та Урядом Республіки Узбекистан про приймання та передачу осіб, які перебувають на території держав нелегально від 13.09.2001 є чинною. Отже, позивач не мав законних підстав приймати рішення щодо примусового повернення, враховуючи, що даною угодою це не передбачено. За відсутності перекладача відповідач не розумів суть прийнятого рішення щодо примусового повернення, його не повідомлено належним чином про скасування посвідки, авіасполучення з Узбекистаном обмежено, тому відсутні підстави для висновків, що він ухиляється від повернення в країну походження. Також постановою Кабміну України від 18.03.2020 №259 установлено тимчасово, на період установлення на всій території України карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, не застосовувати заходи адміністративного впливу, в т.ч. до іноземців, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України, якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину. На підставі викладеного просив у позові відмовити, як такому, що не ґрунтується на вимогах закону.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року позовну заяву Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задоволено. Вирішено примусово видворити громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині примусового видворення відповідача за межі України. Затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення видворення за межі України, з поміщенням останнього до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове про залишення без розгляду позовних вимог Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Апелянт зазначає, що суд першої інстанції погодився з позицією позивача, не надавши оцінку доводам відповідача, про які зазначено раніше.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Узбекистан, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 чинного до 20.10.2024 (а.с. 6), документований посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_2 від 09.11.2017 з періодом чинності до 31.07.2021 (а.с. 21).

Відповідно до витягу з наказу Національного транспортного університету від 18.02.2020 №46 гр. Узбекистану ОСОБА_1 , студента групи ТТ-3-6 відраховано 18.02.2020 зі складу студентів денної форми навчання за невиконання умов договору та навчального плану (а.с. 19).

28.02.2020 рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №8/4207 відповідачу на підставі п.п.2 п.63 Порядку №322 скасовано посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_2 (про дану обставину зазначено в рішенні від 07.07.2020 про примусове повернення відповідача) (а.с. 12).

Матеріали справи містять відомості програми Аркан ЦП ДСК, відповідно до яких в період з 07.07.2015 по 07.07.2020 ОСОБА_1 перетнув кордон України за напрямком в`їзд 19.09.2017. Відомостей щодо виїзду відповідача не зазначено (а.с. 18).

07.07.2020 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МКМ 004056, якою на відповідача за порушення ч.1 ст.203 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн (а.с. 10-11).

07.07.2020 позивачем прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким його, зокрема, зобов`язано покинути територію України до 30.07.2020 (а.с. 12-13).

Рішення про повернення відповідач отримав 07.07.2020, що підтверджується його підписом із зазначенням, що він розуміє українську мову (а.с. 14).

23.09.2020 уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України без документів, які дають право законно перебувати в Україні. Особу ідентифіковано на підставі паспорту громадянина Узбекистану НОМЕР_1 , виданого 21.10.2014 року.

23.09.2020 уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 піддано адміністративному затриманню на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП, що підтверджується відповідним протоколом МКМ №000164 (а.с. 22).

Рішенням уповноваженої особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 23.09.2020 громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , поміщено до Миколаївського ПТПІ (а.с. 24-25).

Задовольняючи позовні вимоги в частині видворення відповідача, суд першої інстанції виходив з невиконання ним в установлений строк, а саме до 30.07.2020, без поважних причин, рішення уповноважених осіб ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 07.07.2020 про примусове повернення з України. Заборони на примусове видворення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутні. Крім того, на останнього не поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Вказане в сукупності з тим, що в даному випадку наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення, оскільки останній, як особа, яка вчинила порушення законодавства України про правовий статус іноземців не має законних підстав для перебування на території України, в установлений строк не виконав рішення про його примусове повернення без поважних причин, на думку суду, має наслідком застосування судом до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 одного із заходів, передбачених ч. 1ст. 289 КАС України, а саме затримання з метою забезпечення видворення за межі України, з поміщенням останнього до Миколаївського ПТПІ.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон України №3773-VI).

За приписами ч. 1 ст. 26 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону України № 3773-VI).

Статтею 30 Закону України № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналіз наведених положень у їх системному взаємозв`язку свідчить про те, що примусовому поверненню іноземця в країну походження передує обов`язок державної міграційної служби прийняти рішення про примусове повернення іноземця та надання йому строку для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати 30 днів. Лише у разі невиконання іноземцем у добровільному порядку рішення про примусове повернення, міграційна служба має право затримати останнього з метою забезпечення його видворення.

З наданих позивачем документів вбачається, що відповідач прибув в Україну з ціллю отримання вищої освіти. Він був документований посвідкою на тимчасове проживання, яку скасовано 28.02.2020 у зв`язку з його відрахуванням з Національного транспортного університету.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України 07.07.2020 працівниками ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.

Цього ж дня позивачем прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким його, зокрема, зобов`язано покинути територію України до 30.07.2020 (а.с. 12-13). Станом на 23.09.2020 зазначене рішення відповідачем не виконано (а.с. 22).

Незважаючи на зазначені обставини для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин слід надати правову оцінку можливості реалізації процедури примусового видворення щодо відповідача в період дії карантину, як незалежної від сторін обставини.

Згідно з постановою Кабміну України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS CoV-2 на підставі ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» на території всієї України з 12.03.2020 року встановлено карантин.

В подальшому строк дії карантину продовжено постановами Кабміну України, що є загальновідомим фактом.

Зокрема, постановою Кабміну України «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 №641 (в редакції постанови Кабміну України від 13 жовтня 2020 № 956) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 31 грудня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626).

За таких умов в Україні з 12.03.2020 до 31.12.2020 встановлено карантин, а отже постанова про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення та звернення до суду з ціллю видворення відповідача здійснено в період дії запровадженого заходу.

Постановою Кабміну України від 18 березня 2020 р. № 259 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину» з метою запобігання порушенням законодавства у сфері міграції на період установлення на всій території України карантину Кабінет Міністрів України постановив, зокрема, установити, що тимчасово, на період установлення на всій території України карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, до іноземців та осіб без громадянства, які порушили законодавство у сфері міграції в частині недотримання ними строку перебування на території України чи оформлення, обміну посвідки на постійне або тимчасове проживання, якщо такі порушення настали в період або внаслідок установлення карантину, не застосовуються заходи адміністративного впливу.

Судова колегія звертає увагу, що представник відповідача посилався на даний акт під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте суд не надав йому жодної правової оцінки, а тому належним є вирішення питання щодо можливості його застосування до спірних правовідносин

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України, який забезпечує, зокрема, державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України (частина перша статті 113, пункт 1 статті 116 Основного Закону України).

Своєю чергою, за правилами частини першої статті 117 Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України від 17.03.2011 №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон України №3166-VI).

У розумінні частини першої статті 1 Закону України №3166-VI систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України (частини перша, третя статті 3 Закону України №3166-VI).

У частинах першій, третій статті 21 Закону України №3166-VI вказано, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади діють на підставі положень, що затверджуються керівником центрального органу виконавчої влади.

Типове положення про територіальні органи центрального органу виконавчої влади затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1,2,7 Положення про Державну міграційну службу України від 20.08.2014 №360 державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Відповідно до постанови Кабміну України «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» від 12 вересня 2018 р. № 732 утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Аналіз наведених вище приписів законодавства дає підстави для висновку, що позивач, як територіальний орган центрального органу виконавчої влади, у своїй діяльності повинен керуватись, зокрема, обов`язковими до виконання постановами Кабінету Міністрів України, який за своїм конституційним статусом є вищим органом у системі органів виконавчої влади, при цьому ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не наділене правом діяти на власний розсуд всупереч вимог підзаконних нормативно-правових актів, відступати від положень останніх, якщо такі є чинними, їх дія не зупинена, в порядку, передбаченому Конституцією і законами України, або вони не визнані неконституційними, протиправними, нечинними чи не скасовані у судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, адміністрації ДПС України, СБУ від 23.04.2012 №№ 353/271/150 (у редакції наказу МВС України, СБУ від від 22.01.2018 № 38/77, зареєстрованого в Мінюсті України 21 травня 2012 р. за № 806/21119) у цій Інструкції терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

На думку судової колегії, примусове повернення в країну походження або третю країну та примусове видворення за межі України за своєю правовою природою є заходами адміністративного впливу за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а отже на них розповсюджується дія постанови № 259.

Відповідно до п. 65 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 р. № 322 копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Судова колегія враховує, що позивачем жодним чином не підтверджено факт своєчасного повідомлення відповідача про скасування його посвідки 28.02.2020 шляхом надання копії відповідної рішення під розписку або його направлення рекомендованим листом, а також, що гр. Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 поінформовано про зазначені обставини до початку дії карантину в України.

З урахуванням зазначеного та з огляду на засади юридичної визначеності, як складової верховенства права у позивача відсутні правові підстави на період дії карантину та протягом 30 днів з дня його відміни, застосовувати заходи адміністративного впливу, зокрема, щодо примусового видворення гр. Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання апелянта на необхідність застосування до відповідача процедури передачі визначеної Угодою між Кабміном України та Урядом Республіки Узбекистан про приймання та передачу осіб, які перебувають на території держав нелегально, ратифікованої Законом України №2688-III від 13.09.2001, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положення ст.8 зазначеної Угод передбачають, що МВС України та МВС Республіки Узбекистан підписують окремий протокол, який є невід`ємною частиною цієї Угоди, та погоджують необхідні умови для застосування цієї Угоди, зокрема, щодо:

1) способу взаємних зносин;

2) документів та даних, які необхідні для приймання-передачі;

3) домовленості про зустрічі органів, відповідальних за реалізацію цієї Угоди;

4) переліку міжнародних пунктів пропуску через державний кордон для приймання та передачі осіб;

5) умов транспортування.

Разом з тим, зазначений окремий протокол між сторонами не укладено, що унеможливлює застосування в даному випадку процедури повернення відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

За встановлених обставин справи та діючого правового регулювання відсутні підстави застосування до гр. Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , заходу адміністративного впливу щодо його примусового видворення, а тому відсутні підстави щодо його затримання.

Судова колегія звертає увагу, що апелянт просив позовну заяву залишити без розгляду, проте з врахуванням положень ст. 240 КАС України відсутні відповідні підстави.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо примусового видворення та затримання з метою примусового видворення гр. Узбекистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити постанову про відмову Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області в задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: І.Г. Ступакова