Справа № 614/1033/15-а
Суддя: Гуляєва Г. М.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Борівський районний суд Харківської області

справа: № 614/1033/15-а
провадження: 6-а/614/1/20
категорія:

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2020 Борівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого-судді Гуляєвої Г.М.

за участю: секретаря Євтіхієвої С.В.

боржника представника Ізюмської міської ради Швидченко Ю.В.

стягувача Шевченко Л.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Борова заяву Ізюмського міського голови В. Марченко про поворот виконання судового рішення

УСТАНОВИВ:

07.10.2020 Ізюмський міський голова звернувся до Борівського районного суду з вказаною заявою (з урахуванням уточненої заяви від 23.10.2020), в якій вказав, що 11 січня 2016 р. Борівським районним судом Харківської обл. ухвалено постанову про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 за заявою до Виконавчого комітету Ізюмської м/ради Харківської обл., Ізюмського міського голови про визнання дій, що вчинені суб`єктом владних повноважень Виконавчим комітетом Ізюмської м/ради Харківської обл. на виконання постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. по справі №2005/1595/12 неправомірними та порушенням прав заявника, підтверджених цією постановою, згідно якої: «Визнати протиправними дії Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. щодо не нарахування та невиплати індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 ОСОБА_1 .

Стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. на користь ОСОБА_1 індексацію середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18.12.2012 у сумі 46579,12 грн.

Стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18.12.2012 у сумі 144517,83 грн.

Зобов?язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської обл. в особі його керівника Марченко В.В. у термін до 01.02.2016 подати звіт про виконання прийнятого рішення.

У іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовити».

25 лютого 2016 р. Харківським апеляційним адміністративним судом ухвалена ухвала, якою апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради залишено без задоволення.

Постанову Борівського районного суду Харківської обл. від 11.01.2016 по справі №614/1033/15-а залишено без змін.

20 березня 2020 р. постановою Верховного Суду України касаційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. задоволено частково:

«Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 р. у справі №614/1033/15-а скасувати.

Адміністративну справу №614/1033/15-а направити на новий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду».

27 травня 2020 р. постановою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. задоволено:

«Постанову Борівського районного суду Харківської обл. від 11.01.2016 по справі №614/1033/15-а скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дій, що вчинені суб`єктом владних повноважень Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської обл. на виконання постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. по справі №2005/1595/12 неправомірними та порушенням прав позивача, підтверджених цією постановою відмовити».

01 квітня 2016 р. до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради надійшло повідомлення про безспірне списання коштів з рахунку боржника, яким повідомлено, що Ізюмським управлінням Державної казначейської служби України Харківської обл. на виконання виконавчого листа від 24.03.2016 №614/1033/15-а, виданого Борівським районним судом Харківської обл. проведено примусове списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 , КФК 010116, КЕКВ 2111 в сумі 191096,95 грн.(мем. ордер №3 від 30.03.2016).

26.10.2020 ОСОБА_1 надав до суду заперечення на заяву про поворот судового рішення, в якому просив вищевказану заяву Виконавчого комітету Ізюмської м/ради залишити без задоволення.

Представник Ізюмської міської ради в судовому засіданні підтримала вимоги заяви про поворот судового рішення, просила її задовольнити. Вказала, що індексація середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсація втрати частини заробітної плати не є виплатою заробітної плати у відносинах публічної служби.

ОСОБА_1 в судовому засідання проти задоволення заяви про поворот судового рішення заперечував, так як вважає, що немає правових підстав для її задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, розглянувши наведені у заяві доводи, проаналізувавши чинне законодавство, суд приходить до наступного висновку.

За приписами ч.1 ст.380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він, зокрема, відмовляє в позові повністю.

Відповідно до ч.7 ст.380 КАС України якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою-третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене судом апеляційної інстанції, заява про поворот виконання розглядається Борівським районним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до положень ч.5 ст.380 КАС України до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

Аналіз приписів ст.380 КАС України дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про поворот виконання судового рішення суд має право здійснити такий поворот лише в межах судового рішення (його резолютивної частини), за яким відбулось стягнення, тобто в межах стягнутих сум.

Суд звертає увагу, що поворот виконання судового рішення є інститутом адміністративного судочинства, що спрямований на повернення стягнутих грошових сум на підставі рішення суду, що було скасоване.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2011 року у справі №13-рп/2011, поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Отже, інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Статтею 381 КАС України встановлено особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ. Поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Аналіз наведеної норми передбачає обмеження на поворот виконання судового рішення в окремих категоріях справ:

- про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи;

- про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів;

- рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.

У вказаних випадках поворот виконання допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Згідно з приписами ч.1 ст.239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Таким чином, поворот виконання рішення у справах, пов`язаних із присудженням виплат заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається лише за наявності двох підстав: якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Порядок, у якому було скасовано відповідні рішення у таких категоріях справ, значення не має.

Судом встановлено, що на підставі рішення Борівського районного суду Харківської обл. від 11.01.2016, вищевказаним судом 24.03.2016 видано виконавчий лист, згідно якого стягнуто з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. на користь ОСОБА_1 індексацію середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18.12.2012 у сумі 46579,12 грн. Стягнуто з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18.12.2012 у сумі 144517,83 грн.

Згідно повідомлення Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської обл. від 04.04.2016, меморіальним ордером №3 від 30.03.2016 (оплачено 31.03.2016) з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської обл. стягнуто суму 191096,95 грн.; у зв`язку з повним фактичним виконанням відповідний виконавчий документ повернуто до Борівського районного суду Харківської обл.

Згідно постанови від 20 березня 2020 р. Верховного Суду по даній адміністративній справі «вимоги заявника свідчать про наявність між ним і Виконавчим комітетом Ізюмської м/ради самостійного спору, предмет якого не пов`язаний із предметом спору, вирішеного по суті постановою Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. у справі №2005/1595/12, адже в своїй заяві ОСОБА_1 просить стягнути індексацію та компенсацію, право на яку у нього виникло після виконання в повному обсязі вказаної постанови.

Переглядаючи постанову Борівського районного суду Харківської обл. від 11 січня 2016 р. суд апеляційної інстанції вказав, що цей спір належало вирішувати за правилами, установленими КАС України для розгляду позовних заяв, а не в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначеному ч.9 ст.267 КАС України.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував той факт, що суд першої інстанції заяву позивача розглянув в порядку судового контролю за виконанням постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. в справі №2005/1592/12 і правову оцінку правильності застосування судом першої інстанції спеціальних положень ст.267 КАС України під час вирішення цієї справи не надав, зосередившись на перегляді постанови суду першої інстанції виключно в частині висновків про наявність підстав для стягнення індексації та компенсації втрати частини доходів».

Відповідно до постанови від 27 травня 2020 р. Другого апеляційного адміністративного суду по справі №614/1033/15-а «вимоги заявника свідчать про наявність між ним і Виконавчим комітетом Ізюмської м/ради самостійного спору, предмет якого не пов`язаний із предметом спору, вирішеного по суті постановою Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. в справі №2005/1592/12, адже в своїй заяві ОСОБА_1 просить стягнути індексацію та компенсацію, право на яку у нього виникло після виконання в повному обсязі вказаної постанови.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку ст.267 КАС України про визнання дій неправомірними та порушенням прав позивача, що вчинені суб`єктом владних повноважень Виконавчим комітетом Ізюмської м/ради Харківської обл. на виконання постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. по справі №2005/1595/12 фактично вирішив вимоги, які не були предметом розгляду у постанові Борівського районного суду Харківської обл.

Тобто даний спір належало вирішувати за правилами, встановленими КАС України, для розгляду позовних заяв, а не в порядку судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначеному ч.9 ст.267 КАС України.

Отже, судами касаційної та апеляційної інстанції по даній адміністративній справі №614/1033/15-а скасовано постанову від 11.01.2016 Борівського районного суду Харківської обл. по даній адміністративній справі з підстав порушення судами вимог процесуального законодавства. Вказаними судовими рішеннями не встановлено надання позивачем у даній адміністративній справі неправдивих відомостей або подання підроблених документів.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2018 р. у справі №1570/771/2012: «Верховний Суд згоден з позицією судів попередніх інстанцій, яка ґрунтується на ст.266 КАСУ. Відповідно до зазначеної норми в її редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляд справи судами попередніх інстанцій, яка повністю кореспондується зі ст.381 КАС України в його чинній редакції, постанови про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом можуть бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (п.п.4.1 п.4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 р. №15-рп/2004).

При цьому суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де суд зазначив, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Як наголосив Європейський суд з прав людини в рішенні від 26 червня 2014 р. у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога ст.1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Як встановлено судом, постанова Борівського районного суду від 11 січня 2016 р. не була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Відтак, суд вважає, що у даних правовідносинах поворот виконання судового рішення не допускається, оскільки Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради не надано жодних доказів того, що скасована постанова Борівського районного суду від 11 січня 2016 р. обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Посилання відповідача про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є виплатою заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби є необґрунтованими, з огляду на таке.

Як частиною першою ст.94 КЗпП України, так і ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган та виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чим має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст.94 Кодексу і ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин від платність праці, який дістав відображення у п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 р., ратифікованої ЗУ від 14 вересня 2006 р. «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров?я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримання власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення ст.236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст.233 КЗпП України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 по справі №552/3404/17.

Відповідно до п.п.2.2.7, 2.2.8 п.2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004, до фонду додаткової заробітної плати відносять суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників; суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно ч.2 ст.2 ЗУ «Про оплату праці», у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Верховний Суд України в постанові Пленуму від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» висловив правову позицію, згідно з якою за наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації і компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв?язку з несвоєчасним виконання рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви Ізюмського міського голови В.Марченко про поворот виконання судового рішення у справі за заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ізюмської м/ради Харківської обл., Ізюмського міського голови про визнання дій, що вчинені суб`єктом владних повноважень Виконавчим комітетом Ізюмської м/ради Харківської обл. на виконання постанови Борівського районного суду Харківської обл. від 18 грудня 2012 р. по справі №2005/1595/12, слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 241,243,248,380,381 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задовленні заяви Ізюмського міського голови В. Марченко про поворот виконання судового рішення - відмовити.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала суду може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду через Борівський районний суд Харківської області протягом 15 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 28.10.2020.

Головуючий-суддя Гуляєва Г. М.