Справа № 420/3911/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3911/20
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Загороднюк О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження, скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просила скасувати п.3 постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018р. в частині стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 43345,25 грн., скасувати постанову Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №56922468 від 24.10.2019 р. у розмірі 500грн., стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 43845,25грн. та понесені витрати зі сплати судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Таким чином, у зв`язку із касуванням судового рішення, що стало підставою для видачі виконавчого листа №709/168/17 від 22.12.2017 року, за яким було відкрито виконавче провадження №56922468 та визнання виконавчого листа від 22.12.2017 року №709/168/17 таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір у розмірі 43345,25грн. та витрати на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 500 грн., що були сплачені позивачем за виконавчим провадженням №56922468, підлягають поверненню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано постанову Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018р. в частині пункту 3 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 43345,25 грн. Скасовано постанову Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення з боржника - ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження ВП №56922468 від 24.10.2019р. у розмірі 500 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Другий Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводами апеляційної скарги зазначено, що ВП №56922468, відкритого постановою державного виконавця 08.08.2018 року на підставі заяви представника ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" щодо примусового виконання виконавчого листа 709/168/17, виданого 22.12.2017 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" у розмірі 16440,09 дол. США (433 452,48 грн.) та стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 43345.25 гривня (UАН); 06.09.2018 року в рамках ВП №56922468, постановою державного виконавця оголошено розшук майна боржника, а саме: транспортний засіб - легковий автомобіль марки PEUGEOT 2081199, (2013), колір сірий, № кузова НОМЕР_1 , 06.09.2018 року в рамках ВП №56922468, постановою державного виконавця арештовано майно боржника а саме: легковий автомобіль марки PEUGEOT 2081199, (2013), колір сірий, № кузова НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ; 24.10.2018 року в рамках ВП №56922468, постановою державного виконавця із боржника стягнуто витрати виконавчого провадження на проведення виконавчих дій у розмірі 500 гривень; 05.10.2018 року державним виконавцем складено постанову про опис та арешт майна боржника, відповідно до якої державним виконавцем описано розшукуване майно а саме: транспортний засіб - легковий автомобіль марки PEUGEOT 2081199, (2013), колір сірий, № кузова НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ; 24.10.2018 року в рамках ВП №56922468, постановою державного виконавця, за заявою стянувача від 19.10.2018 року про повернення виконавчого документу №709/168/17, виданого 22.12.2017 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області і залишення без виконання, виконавче провадження завершено на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та припинено всі обтяження. 23.10.2018 року боржником були перераховані кошти, у зв`язку з існуванням обтяжень на рахунок відділу до державного бюджету України було сплачено витрати виконавчого провадження та виконавчий збір у повному обсязі. Крім того, апелянт зазначає, що в Законі України «Про виконавче провадження» не існує більше вимоги про фактичне стягнення та чинною редакцією не передбачено строків для самостійного виконання вимог виконавчого документу. Судом не взято до уваги те, що державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження стягнув з позивача (боржника) виконавчий збір у розмірі 10% від суми, яка підлягала стягненню. Відповідна постанова направлена та була отримана боржником та не оскаржувалась ним жодного разу. Враховуючи, що виконавчий документ було повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови по стягненню виконавчого збору в повній мірі відповідають приписам ч.3 ст. 40 Закону №1404, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 добровільно сплатила витрати виконавчого провадження. Саме факт добровільної сплати позивачем витрат виконавчого провадження є підтвердженням того, що позивач погоджується із вимогою постанови державного виконавця та не вбачає в такій постанові порушення його права, Також, апелянт вказує, що фактичною і обґрунтованою буде позиція в обчислюванні строку звернення позивача до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи відповідно до п. 1,2,3,4 ст. 122 КАС України, саме з дати добровільної сплати боржником витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, із якої слід обчислювати строк, а саме, починаючи з 19.10.2018 року. Так, як саме 19.10.2018 року позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Враховуючи викладене, апелянт прийшов до висновку, що суд залишив без уваги очевидний факт, керуючи яким необхідно обчислювати строк звернення позивача до адміністративного суду за захистом своїх прав та прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 із порушенням вимог ст. 122 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що судом було вірно застосовано ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції: виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом. При стягненні виконавчого збору, відповідно до ч.3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», без реального стягнення суми боргу з боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувану за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Щодо зазначення відповідачем, що факт сплати позивачкою є підтвердженням того, що вона погоджується зі всіма вимогами постанови держаного виконавця про відкриття виконавчого провадження та не вбачає в такій постанові порушення її прав не відповідає дійсності, оскільки, як було зазначено у позовній заяві, в процесі виконавчого провадження позивачка була позбавлена можливості експлуатації належного їй на праві власності легкового автомобіля, який вона щоденно експлуатувала в робочих та приватних цілях. Відсутність можливості бути мобільною для позивачки рівносильна відсутності заробітку та коштів для існування самої позивачки та її дітей. Державний виконавець Нідзельський З.А. , який є працівником відповідача, замість того, щоб оперативно закрити виконавче провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» та у відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) винести постанову про стягнення виконавчого збору та відкрити за нею окреме виконавче провадження, повідомив позивачці, що допоки в рамках відкритого ВП № 56922468 вона не сплатить виконавчий збір у розмірі 43 345,25 грн. та витрати на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 500,00 грн., виконавче провадження закрите не буде та автомобіль їй не повернуть. Тому, позивачка 19.10.2018 року оплатила зазначені кошти та 19.10.2018 року звернулася до відповідача із заявою про припинення виконавчого провадження та повернення належного їй автомобіля, а не тому, що була згодна зі всіма вимогами постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, як зазначає відповідач. Щодо постанови від 24 жовтня 2018 року про стягнення витрат виконавчого провадження, позивач вказує, що у зазначеній постанові державним виконавцем жодним чином не обґрунтовано суму, що була витрачена державним виконавцем на проведення виконавчих дій. По суті, в рамках зазначеного виконавчого провадження, державним виконавцем лише складалися документи виконавчого провадження без виходу державного виконавця з кабінету. Першочерговий розшук та арешт майна позивачки, а саме легкового автомобіля марки PEUGEOT 208 д/з НОМЕР_3 , його евакуація на майданчик ДП «СЕТАМ», були проведені в рамках зовсім іншого виконавчого провадження (ВП № 52867723), що було відкрито Першим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області. Дана обставина підтверджується постановою про опис та арешт боржника в рамках ВП № 52867723 від 21.09.2018 року (додаток № 13), відповідно до якої автомобіль позивачки PEUGEOT 208 д/з НОМЕР_3 було описано, накладено арешт та заборону на користування та призначено відповідальним зберігачем ДП «СЕТАМ» Бутенко О.В. та актом приймання-передавання майна від 09.11.2018 року (додаток № 14) про передачу позивачці після зняття арешту легкового автомобіля марки РЕІГСЕОТ 208 д/з НОМЕР_3 , у якому зазначено, наступне: «На підставі постанови про закінчення виконавчого провадження старшого державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Жорнового П.В. від 05.10.2018 року (ВП № 52867723) та постанови про передачу майна на зберігання іншому зберігачу головного державного виконавця Другого Київського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Нідзельського З.А. від 29.10.2018 року ВП № 56922468, Бутенко Олексій Вікторович, фахівець з приймання майна Одеської філії ДП «СЕТАМ» передав, а ОСОБА_1 прийняла наступне описане та арештоване майно:...». З огляду на зазначене, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Що стосується клопотання представника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - головного державного виконавця Нідзельського З.А. про залучення до справи третю особу без самостійних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст. 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

З заявленого апелянтом клопотання не зрозуміло, яким чином рішення по зазначеній справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - головного державного виконавця Нідзельського З.А. про залучення до справи третю особу без самостійних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.08.2018р. головним державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Нідзельським З.А., з урахуванням приписів ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468, у пункті 3 якої зазначено про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору та винагороди приватного виконавця у розмірі 43345,25грн.

Також, 24.10.2018р. головним державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Нідзельським З.А., відповідно до положень ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою з ОСОБА_1 стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у сумі 500грн.

Не погодившись із винесеними головним державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Нідзельським З.А. постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018р. в частині пункту 3, щодо стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору та винагороди приватного виконавця у розмірі 43345,25грн., та постановою про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №56922468 від 24.10.2018 р. позивач - ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи спірну постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018р. в частині пункту 3 головний державний виконавець Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Нідзельський З.А. діяв не на підставі, не у межах, та не у спосіб, котрі передбачено положеннями Конституції України, та Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018р. в частині пункту 3 є протиправною, та підлягає скасуванню, також суд першої інстанції вважав такою, що підлягає задоволенню, позовна вимога ОСОБА_1 про скасування Постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №56922468 від 24.10.2019р. у розмірі 500грн., оскільки державним виконавцем не наведено детального розрахунку здійснених витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження.

Також, судом першої інстанції зазначено, що ним відхиляються та не приймаються до уваги, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, посилання відповідача на пропуск ОСОБА_1 законодавчо визначеного строку звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки пропущення позивачем законодавчо визначеного строку звернення до суду з позовною заявою не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як за результатами розгляду відповідного клопотання, суд наділений повноваженнями застосовувати до спірних правовідносин приписи п.8 ч.1 ст. 240 КАС України.

Крім того, суб`єктом владних повноважень до матеріалів справи не додано жодних належних, допустимих, та беззаперечних доказів на підтвердження того, коли саме позивачу стало відомо про наявність спірних постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018р., та постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №56922468 від 24.10.2019р.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ДВС передбачено частинами першою та п`ятою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Згідно із цими нормами рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30.03.2017р. у справі №709/168/17 позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за умовами кредитного договору в сумі 16440 доларів США 09 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 433452,48грн.

На виконання вищезазначеного заочного рішення від 30.03.2017р. у справі №709/168/17 Чорнобаївським районним судом Черкаської області Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» 22.12.2017р. видано виконавчий лист щодо стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за умовами кредитного договору в сумі 16440 доларів США 09 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 433452,48грн., котрий Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» було подано до Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області для примусового виконання.

Постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Нідзельського З.А. про відкриття виконавчого провадження ВП №56922468 від 06.08.2018 р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22.12.2017р. по справі №709/168/17. У пункті 3 вказаної постанови зазначено про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору, та винагороди приватного виконавця у розмірі 43345,25грн.

Між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду №014/0077/74/52939/81-1/28981 від 17.10.2018р. до Кредитного договору №014/0077/74/52939 від 12.05.2006р. про зміну валюти зобов`язань по кредиту, АТ «Райффайзен Банк Аваль» (Стягувач) 18.10.2018р. звернулось до державної виконавчої служби із заявою щодо повернення виконавчого документа стягувачу.

29.10.2018р. головним державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Нідзельським З.А., з урахуванням приписів п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з подачею стягувачем письмової заяви про повернення виконавчого документа, винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №56922468.

Колегія суддів зазначає, як вбачається з квитанції № ПН 6166 від 19 жовтня 2018 р. ОСОБА_1 було сплачено 43845,25 грн., з яких сплата виконавчого збору - 43345,25 грн. та витрати на організацію та проведення виконавчих дій у розмірі 500,00 грн. (а.с. 18).

Таким чином, про оскаржувані постанови позивач була обізнана щонайменш з 19 жовтня 2018 року, коли добровільно сплатила кошти у розмірі 43845,25 грн.

Відповідно до ч.5 ст. 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, навіть у разі застосування до вказаних правовідносин норми КАС України, щодо строку звернення до суду, останнім днем для звернення до суду із зазначеними позовними вимогами є 19 квітня 2019 року.

Проте, з адміністративним позовом про скасування постанов Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулась тільки 07.05.2020 року, що є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка обґрунтовувала пропуск звернення до суду тим, що вона спершу хотіла оскаржити заочне рішення, яке було прийнято за її відсутності, а тому сплатила виконавчий збір, визначений відповідачем, щоб безперешкодно користуватись арештованим автомобілем. Вже після скасування заочного рішення, вона оскаржила до суду п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.08.2018 року та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП № 56922468 від 24.10.2019 року у розмірі 500,00 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заочне рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30.03.2017р. по справі № 709/168/17 було скасовано 01.04.2019 р. ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області, а в подальшому позовну заяву АТ «Райффайзен Банк Аваль» ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05.07.2019 р. залишено без розгляду.

Таким чином, навіть, якщо припустити, що строк звернення до адміністративного суду позивач відраховує з моменту скасування заочного рішення, то такий строк також пропущено позивачем.

Крім того, позивач зазначила, що строк звернення до суду слід відраховувати з моменту надання відповіді на звернення, а саме з 25.02.2020 року.

Таку позицію позивача колегія суддів вважає помилковою, оскільки з матеріалів справи вбачається, що з письмовим запитом до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) представник позивача звернулась 12.06.2019 р. (а.с. 24) та 20.06.2019 р. відповідачем була надана відповідь, а тому доводи позивача, що строк звернення до суду слід відраховувати саме з дати повторної відповіді 25.02.2020 р., колегія суддів не приймає до уваги.

Колегія суддів зазначає, що підставами для поновлення строку звернення до суду можуть бути поважні причини, тобто обставини, які є об`активно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій і підтверджені доказами.

Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів зазначає, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Колегія суддів зазначає, що залишення без розгляду адміністративного позову, не позбавляє скаржника в подальшому права на звернення з клопотанням про поновлення такого строку.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні справи по суті судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом, заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду позивачем до позовної заяви не надано, у зв`язку з чим постанова Одеського окружного адміністративного суду підлягає скасуванню, а адміністративний позов залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 122,123, 238, 240, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження, скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження - залишити без розгляду.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик