Справа № 160/6282/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2020 року Справа № 160/6282/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування податкової вимоги, стягнення шкоди,
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить суд: визнати протиправними дії (бездіяльність) службових осіб Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, які полягають у невиконанні вимог Наказу Міністерства фінансів України в редакції від 09.12.2011 року №1588 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів» п.11.30; в подвійному нарахуванні єдиного соціального внеску в порушення вимог п.1 ч.1. ст. 4 та п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; в порушенні строку обчислення і строку надсилання боргу по сплаті єдиного соціального внеску в порушення вимог п.3 розділу 6 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року №449 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 року №469); в неналежному врученні вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-114811-17/61У від 11.05.2019 року в порушення п.42.2 ст.42 Податкового кодексу України; в порушенні послідовності виконання вимог ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф114811-17/61У від 11.05.2019 року Головного управління ДПС у Дніпропетровській області; стягнути з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 31 862 грн; стягнути з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1681,60 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
Відповідач Головне управління ДПС у Дніпропетровській області проти позову заперечило з підстав викладених у письмовому відзиві, відповідно до якого зазначає, що за даними інформаційної системи органу доходів і зборів внесено запис щодо державної реєстрації підприємницької діяльності позивача, взято його на облік у ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Таким чином, позивачу нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці платника податків як приватному підприємцю відповідно програмного забезпечення розробленого на підставі діючого чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, ГУ ДПС у Дніпропетровській області вважає, що податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ від 11.05.2019 року, є такою, що винесена відповідно до норм діючого законодавства, а адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.
Відповідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 01.10.2007 року Адреса місцезнаходження : АДРЕСА_1 .
03.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, підстава: власне рішення.
Як вбачається з матеріалів справи позивач працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Катеринославхліб» в період з 11.07.2012 року по 28.11.2018 року, що підтверджується його трудовою книжкою, та за позивача як за найманого працівника його податковим агентом підприємством-роботодавцем постійно сплачувався єдиний соціальний внесок.
Зазначене рішення направлено на адресу АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із винесеною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 року, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся із вказаним адміністративним позовом до суду.
Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон №2464- VI).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дано визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Наявною у матеріалах справи копією трудової книжки позивача підтверджується те, що протягом 2017-2018 років позивач перебував у трудових відносинах.
Контролюючий орган вказану обставину в ході розгляду справи не заперечував, доказів на її спростування не надав, клопотання про витребування доказів не заявляв.
Таким чином, за станом на момент спірних правовідносин позивач був працівником у розумінні підпункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.
Про отримання доходу позивачем у спірних правовідносинах відповідач не зазначав, відповідні докази стосовно отримання позивачем доходу у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою і обов`язок із нарахування та сплати єдиного внеску за нього в періоди, за які винесена оскаржувана вимога, покладався на його роботодавця, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем додатково як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
При цьому суд враховує, що для зазначеного висновку достатнім є підтвердження обставини перебування позивача у трудових відносинах у відповідний період.
Таким чином, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята всупереч нормам Закону України № 2464-VI, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
При цьому, щодо посилань позивача на те, що облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки вони суперечать вимогам Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, прийнятої на виконання вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI, суд зауважує наступне.
Підпунктом 2 пункту другого розділу VII вказаної Інструкції передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
Підставою формування оскаржуваної вимоги є дані інформаційної системи органу доходів і зборів, про що зазначено у тексті вимоги.
Правова позиція, аналогічна викладеній, наведена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №813/4686/16.
Щодо вимоги позивача про визнання протиправними дій стосовно невиконання вимог наказу Міністерства фінансів України в редакції від 09.11.2011 року №1588 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів» п.11.30, суд вважає її такою що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, пунктом 11.10 наказу Міністерства фінансів України №1588 від 09.11.2011 року «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів» в першій його редакції, якщо платник податків не має заборгованості перед бюджетом та у разі неподання протягом одного року в органи державної податкової служби податкових декларацій, документів податкової звітності, то керівник органу державної податкової служби приймає рішення у вигляді розпорядження відносно платника податків про звернення до суду або господарського суду із заявою (позовною заявою) про винесення судового рішення щодо припинення юридичної особи чи підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця,
відміни державної реєстрації припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи.
В обґрунтування вимоги позивач зазначає зміст саме цього пункту в першій редакції зазначеного наказу.
При цьому, стаття 20 Податкового кодексу України встановлює перелік прав контролюючих органів, які визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу.
Відповідно підпункту 20.1.37. статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо припинення юридичної особи та припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання.
Отже, в даному випадку, відповідно до норм Податкового кодексу України, звернення до суду з вимогами щодо припинення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності є правом контролюючого органу, а не його прямим обов`язком.
В свою чергу, Податковий кодекс України не містить такого обов`язку у контролюючого органу на обов`язкове звернення до суду з зазначеними позовними вимогами.
В даному випадку, на переконання суду саме позивач був зобов`язаний, у випадку фактичного припинення здійснення підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець здійснити всі передбачені законодавством заходи задля оформлення припинення такої діяльності та повідомлення відповідача про таке припинення.
Розділом ХІ зазначеного наказу №1588 від 19.12.2011 року, в його першій редакції, на яку посилається позивач, встановлено порядок зняття з обліку платників податків в органах державної податкової служби, за яким встановлено порядок зняття з обліку зокрема і фізичних осіб-підприємців. Зазначений порядок передбачає надання платниками податків, які припинили свою діяльність документів та вчинення дій для їх зняття з обліку в органах державної податкової служби.
Враховуючи зазначене, суд не погоджується з доводами позивача, що контролюючі органи зобов`язані були ініціювати процедуру закриття його, як фізичної особи-підприємця, та вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо визнання протиправними дій щодо порушення строку обчислення боргу, вручення та послідовності дій при прийнятті оскаржуваної вимоги, суд вважає їх необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, оскільки допущення контролюючим органом порушення порядку направлення, несвоєчасного направлення вимоги про сплату недоїмки не може бути самостійною підставою для її скасування, враховуючи факт встановленого порушення вимог законодавства з боку платника єдиного внеску. Крім того, відповідно до положень частини 16 статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Щодо вимоги позивача про стягнення з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 31 862 грн., суд зазначає наступне.
Так, позивач просить стягнути з відповідача 31 862 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями та рішеннями.
Підставою для стягнення відповідної суми позивач зазначає п.п.21.2.1 п.21.2 статті 21 Податкового кодексу України, п.п.17.1.11 п. 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, статтю 1173 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Підпунктом 17.1.11 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків має право на повне відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) контролюючих органів (їх посадових осіб) у встановленому законом порядку.
Шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи (пункт 21.3 статті 21 ПК України).
Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.
Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Під шкодою у цій справі позивач розуміє суму коштів, що були сплачені ним в рамках виконавчого провадження, відкритого органом державної виконавчої служби в порядку примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.
Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону №2464-VI суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.
Частиною 13 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з частиною 2 статті 11 Закону №2464-VI із страховими коштами, акумульованими на рахунках податкових органів, здійснюються такі операції: 2) повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум; 3) повернення безпідставно стягнених сум єдиного внеску (абзац другий частини третьої статті 26 цього Закону).
Цей Порядок розроблено відповідно до статей 9 та 11 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та визначає процедуру зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (далі - Платник), надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску (далі - Кошти).
Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку №6 повернення коштів здійснюється у випадках: 1) надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719; 2) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на невідповідний рахунок 3719; 3) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на рахунок з обліку доходів бюджету; 4) помилкової сплати податкових зобов`язань з податків, зборів, штрафних (фінансових) санкцій та пені, передбачених Податковим кодексом України, на рахунок 3719. Повернення коштів здійснюється на підставі заяви платника про таке повернення (далі - Заява).
Згідно з пунктами 7, 10 Порядку №6 у разі надходження заяви про повернення коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, у строк не більше ніж десять робочих днів з дати реєстрації заяви проводить перевірку наданої платником інформації.
У разі відмови в задоволенні заяви про повернення коштів з рахунку 3719 Платнику єдиного внеску підрозділом органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, надається повідомлення за підписом посадової особи із зазначенням причин відмови.
У разі задоволення заяви про повернення коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, передає заяву з відміткою про підтвердження повернення коштів до підрозділу органу доходів і зборів, відповідального за ведення обліку платежів та складання звітності.
Повернення платникам коштів здійснюється підрозділом органу доходів і зборів, відповідальним за ведення фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку, нижчого рівня за рахунок поточних надходжень на рахунок 3719, на який сплачено кошти, що повертаються.
Аналіз норм Закону №2464-VI та Порядку №6 свідчить, що у разі незгоди з рішенням чи дією податкового органу щодо обчислення недоїмки зі сплати єдиного внеску, платник може піддати ці дії чи рішення судовому контролю. Якщо суд визнає рішення і дії податкового органу щодо обчислення (нарахування) недоїмки протиправними і установить, що ці рішення чи дії зумовили (призвели, потягли) помилкову та/або надмірну сплату сум єдиного внеску, ці кошти повертаються платнику в порядку і на умовах, встановлених у статтях 43 Податкового кодексу України та статті 9 Закону №2464-VI, з дотриманням процедури, врегульованої Порядком №6. Цей порядок не передбачає повернення помилково та/або надміру сплачених коштів у спосіб стягнення безпосередньо (водночас) із здійсненням судового контролю над рішеннями, діями чи бездіяльністю податкових органів з питань, пов`язаних з обчисленням, нарахуванням чи стягненням недоїмки зі сплати єдиного внеску.
Тому суд прийшов до висновку, що оскільки відповідно до статті 1 ЦК України норми цивільного законодавства не застосовуються до відносин, пов`язаних зі сплатою чи утриманням податків та зборів, тому кошти, перераховані/утримані з платника на сплату сум єдиного внеску не є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Захист прав платника, порушених безпідставним стягненням єдиного внеску податковим органом, має відбуватися в порядку повернення надміру та/або помилково сплачених коштів.
Як встановлено судом, позивач не звертався до ГУ ДПС у Дніпропетровській області у встановленому порядку із заявою про повернення надміру/помилково сплаченого єдиного внеску, а рішення з цього питання відповідачем не приймалося.
Тож оскільки спір щодо права позивача на повернення надмірно/помилкового сплачених платежів відсутній, а позивачем не доведено порушення його прав у цій частині з боку відповідача, тому суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги, яка є передчасною.
Відповідно статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що, відповідно до частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Матеріалами справи встановлено факт сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн.
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок, враховуючи часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79,139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-114811-17/61У від 11.05.2019 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено у повному обсязі 26.10.2020 року.

Суддя С.І. Озерянська