Справа № 200/6901/20-а
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2020 р. Справа№200/6901/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хохленкова О.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

24 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецького апеляційного суду, , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона рішенням Донецької обласної ради народних депутатів від 25.02.1993 року була обрана суддею Дружківського міського суду Донецької області; відповідно до наказу начальника Управління юстиції Донецької області від 02.03.1993 року № 65 з 03 березня1993 року зарахована до штату Дружківського міського суду Донецької області.

Постановою Верховної Ради України № 1205-ІУ від 18.09.2003 року позивачка була обрана на посаду судді Дружківського міського суду Донецької області безстроково.

Постановою Верховної Ради України № 2463-ІУ від 03.03.2005 року позивачка була обрана безстроково суддею апеляційного суду Донецької області та з 15 березня 2005 року відповідно до наказу голови цього суду від 15.03.2005 року № 69к зарахована до штату апеляційного суду Донецької області.

Згідно Указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 року позивачка була переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду та 09 жовтня 2018 року зарахована до штату цього суду згідно наказу голови суду від 02.10.2018 року № 49к.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.06.2020 року № 1872/0/15-20 позивачка була звільнена з посади судді Донецького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 року її було відраховано зі штату Донецького апеляційного суду 25 червня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно пункту 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 року у зв`язку із виходом у відставку позивачки слід виплатити вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

На виконання пункту 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 року вихідна допомога їй була нарахована у сумі 589 611,00 грн. та виплачена за вирахуванням податків 23 червня 2020 року.

При вирішенні питання про виплату їй як судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги відповідач керувався нормою частини першої статті 143 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-УІІІ "Про судоустрій і статус суддів", який врегульовує спірні відносини на дату прийняття рішення про звільнення мене у відставку.

Відповідно до частини першої статті 143 Закону України від 2.06.2016 року № 1402-УІІІ "Про судоустрій і статус суддів" судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Однак позивачка вважає, що пункт 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 року про виплату їй вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою суперечить частині першій статті 8, статтям 22, 126 Конституції України, статті 48 Закону України від 2.06.2016 року № 1402-УІІІ "Про судоустрій і статус суддів", оскільки суттєво знижує гарантії її, як судді, матеріального і соціального захисту і відповідно є протиправним.

Згідно частини першої статті 136 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-УІ "Про судоустрій і статус суддів" із змінами, внесеними Законом України від 02.12.2010 року № 2756- VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України", які набули чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України (01 січня 2011 року) і діяли до 1 квітня 2014 року, тобто і станом на 03 березня 2013 року, коли вона набула право на відставку, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України від 27.03.2014 року № 1166-УІІ "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності 1 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону України від 07.07.2010 року № 2453-УІ "Про судоустрій і статус суддів", а саме: виключено статтю 136 цього закону.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 2.06.2016 року № 1402-УІИ "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини першої статті 143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Оскільки право на відставку позивачка набула 03 березня 2013 року, відповідно 03 березня 2013 року вона набула і право на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, тобто право на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою вона набула під час дії частини першої статті 136 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-УІ "Про судоустрій і статус суддів" із змінами, внесеними Законом України від 02.12.2010 року № 2756- VI, яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак таке право нею не було реалізовано, оскільки Закони України від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів", від 07.07.2010 року № 2453-УІ ""Про судоустрій і статус суддів" не забороняли після спливу 20-ти років перебування на посаді судді продовжувати працювати суддею, до того ж обраного 18 вересня 2003 року безстроково.

На підставі викладеного просить суд:

- визнати пункт 4 наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 року протиправним та скасувати;

- визнати протиправною бездіяльність Донецького апеляційного суду щодо ненарахування їй вихідної допомоги у зв`язку з відставкою у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов`язати Донецький апеляційний суд нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу у зв`язку з відставкою у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою з урахуванням виплаченої вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

18 серпня 2020 року відповідачем на адресу суду надано відзив на позовну заяву позивача, у якому останній заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог позивача та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на те, що реалізація права позивачки на звільнення у зв`язку з відставкою відбулася в момент прийняття Вищою Радою правосуддя відповідно рішення 18.06.2020 року, тому до спірних правовідносин застосовується положення нормативно - правих актів, чинних на час прийняття такого рішення, тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402.

Хоча у позивачки і виникло право на відставку ще 03.03.2013 року та на той момент діяв Закон № 2453, але фактично право на відставку нею було реалізоване на момент дії Закону № 1402, норми якого і були застосовані при проведенні з нею розрахунку при виплаті вихідної допомоги.

На цих підставах в позові просить відмовити.

18 серпня 2020 року третьою особою, яка не заявляє самосійних вимог на предмет спору - Державною судовою адміністрацією України були надані до суду пояснення, в яких вказується що Відповідно до частини 1 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до статті 143 Закону №1402 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Питання щодо звільнення Позивачки з посади судді було вирішено рішенням Вищої ради правосуддя 18 червня 2020 року, а в подальшому наказом голови Донецького апеляційного суду її відраховано зі штату суду, тобто під час дії Закону №1402.

Норма статті 136 Закону №2453, що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена з Закону згідно з пунктом 28 Закону України від 27.03.2014 №1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

На момент звільнення позивачки з посади судді Закон №1402 не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який звільняється у відставку, в розмірі 10 місячних заробітних плат у зв`язку з чим відповідно до принципу дії закону в часі підстав для задоволення вимог Позивачки відсутні не вбачається.

Таким чином, Державна судова адміністрація України заперечує проти заявлених вимог, вважає їх безпідставними і необґрунтованими.

26 серпня 2020 року на адресу суду від позивачки надійшли відповідь на відзив відповідача та додаткові пояснення на пояснення третьої особи - Державної судової адміністрації України, в яких позивачка заперечує проти аргументів відповідача та третьої особи та наполягає на своїх позовних вимогах.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року суд прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державна судова адміністрація, Державна казначейська служба про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 27 серпня 2020 року.

27 серпня суд відклав підготовче засідання на 24 вересня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 27 жовтня 2020 року.

27 жовтня 2020 року сторони в судове засідання не з`явилися. Були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивачкою є ОСОБА_1 яка є громадянкою України відповідно до паспорту серії НОМЕР_1 виданого Дружківським МИ УМВС України в Донецької області 23.05.1996 року, ІПН (а.с.20-28).

Відповідачем є Донецький апеляційний суд який є юридичною особою та суб`єктом владних повноважень.

Третя особа яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору - Державна судова адміністрація України є юридичною особою .

Третя особа яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору -Державна казначейська служба України є юридичною особою .

Рішенням Донецької обласної ради народних депутатів від 25.02.1993 року ОСОБА_1 була обрана суддею Дружківського міського суду Донецької області; відповідно до наказу начальника Управління юстиції Донецької області від 02.03.1993 року № 65 з 03 березня1993 року зарахована до штату Дружківського міського суду Донецької області (а.с.29).

Постановою Верховної Ради України № 1205-ІУ від 18.09.2003 року ОСОБА_1 була обрана на посаду судді Дружківського міського суду Донецької області безстроково (а.с.30-32).

Постановою Верховної Ради України № 2463-ІУ від 03.03.2005 року ОСОБА_1 була обрана безстроково суддею апеляційного суду Донецької області та з 15 березня 2005 року відповідно до наказу голови цього суду від 15.03.2005 року № 69к зарахована до штату апеляційного суду Донецької області (а.с.33-34).

Згідно Указу Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 року ОСОБА_1 була переведена на посаду судді Донецького апеляційного суду та 09 жовтня 2018 року зарахована до штату цього суду згідно наказу голови суду від 02.10.2018 року № 49к (а.с.35-55).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18.06.2020 року № 1872/0/15-20 ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Донецького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.56)

Згідно наказу голови Донецького апеляційного суду № 406/к від 19.06.2020 року ОСОБА_1 було відраховано зі штату Донецького апеляційного суду 25 червня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.57).

Згідно пункту 4 наказу № 406/к від 19.06.2020 року у зв`язку із виходом у відставку ОСОБА_1 слід виплатити вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (а.с.57).

Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с.58-64).

Відповідно до Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 25.06.2020 року станом на 25.06.2020 року посадовий оклад ОСОБА_1 становить 115610,00 грн. та доплата за вислугу років становить 80927,00 грн. (а.с.65).

Згідно з Довідкою про загальну суму доходу судді ОСОБА_1 за 2020 рік, вона склала 1869616,16 грн., в т.ч. матеріальна допомога на оздоровлення 115610,00 грн.,заробітна плата 1164395,16 грн., та вихідна допомога 589611,00 грн. (а.с.67).

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон №1402-VIII від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року.

Згідно із пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 № 10-рп/2008, а також у рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020.

У пункті 3.2 рішення від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 «у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів"»: зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Отже, вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою не належить до конституційних гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України в пункті 2 рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 «справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів» зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Вищою Радою Правосуддя рішення № 1872/0/15-20 від 18.06.2020 року про звільнення позивачки з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Суд зазначає, що позивачку було звільнено з посади судді 18 червня 2020 року, тобто в той час, коли право на вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону №2453-VI не існувало, оскільки дана норма виключена положенням Закону № 1166-VII.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Вищою Радою Правосуддя рішення про звільнення з посади, у позивачки відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тому враховуючи зазначене, у відповідача у відповідності до норм чинного законодавства були відсутні підстави у виплаті такої допомоги позивачці.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в своїх постановах від 28.11.2018 року по справі № 804/75/17 та від 26.04.2019 року по справі № 820/1359/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Цneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші протии Україн" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачки.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 139 КАС при відмові у позовних вимогах судовий збір позивачу не повертається.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Донецького апеляційного суду, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та підписано суддею головуючим 27 жовтня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Хохленков