Справа № 120/4478/20-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 жовтня 2020 р. Справа № 120/4478/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що йому призначено пенсію за віком з 29.08.2019 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після звернення позивача до відповідача з заявою від 24.04.2020 року йому було перераховано пенсію з 01.03.2020 року. Після перерахунку збільшено страховий стаж роботи позивача до 30 років 7 місяців 17 днів. В подальшому позивачу було повторно здійснено перерахунок пенсії і при перерахунку збільшено страховий стаж роботи позивача до 33 років 9 місяців 10 днів. При цьому позивач зазначає, що йому так і не було зараховано до страхового стажу період роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка - механіка в колгоспі «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 на посаді майстра-наладчика тракторної бригади колгоспу ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Кіровоградської області, бо прізвище в книгах обліку заробітної плати колгоспу за 1980-1987 роки не відповідає даним паспорта, що відзначено в акті зустрічної перевірки №10 від 15.01.2020 відділу контрольно-перевірочної роботи №4 Управління контрольно-перевірочної роботи Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Після повторного звернення до ГУ ПФУ у Вінницькій області з приводу зарахування до страхового стажу вищезазначених періодів роботи позивач знову 17.08.2020 року отримав від відповідача лист - відмову.

Позивач вважає таку відмову відповідача у зарахуванні до страхового стажу вищезазначених періодів роботи протиправною та такою, що порушує його права, оскільки факт його роботи на відповідних посадах підтверджується записами в трудовій книжці та рядом інших документів.

В зв`язку з зазначеним позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області, з 01.01.1980 по 06.05.1987 на посаді майстра-наладчика тракторної бригади колгоспу ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Кіровоградської області.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області, з 01.01.1980 по 06.05.1987 в колгоспі ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Вінницької області з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Ухвалою суду від 02.09.2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також даною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Копію зазначеної ухвали, а також копію позовної заяви з додатками відповідач отримав 07.09.2020 року, що підтверджується розпискою.

16.09.2020 від відповідача надійшли витребуванні ухвалою суду від 02.09.2020 копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Суд зауважує, що станом на 22.10.2020 року відповідач своїм процесуальним правом не скористався і відзив на позовну заяву не подав.

При цьому суд приймає до уваги, що, відповідно до пункту 3 розділу VI " Прикінцеві положення " КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Разом з тим, суд наголошує, що від відповідача не надходило відповідної заяви про продовження процесуальних строків.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином суд приходить до висновку про можливість розгляду та вирішення даної адміністративної справи на підставі наявних в ній доказів.

З`ясувавши доводи адміністративного позову, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам, суд встановив та зазначає таке.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує з 29.08.2019 року пенсію за віком на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виходячи з страхового стажу - 29 років 05 місяців та 25 днів.

12.03.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою встановленого зразка, в якій просив перерахувати пенсію в зв"язку зі зміною надбавки - добавлення стажу, додавши до заяви довідку про зміну назви організації, довідку про роботу та акти.

Рішенням відповідача від 16.03.2020 року позивачу здійснено перерахунок пенсії з 01.03.2020 року виходячи з страхового стажу 30 років 07 місяців та 17 днів.

26.05.2020 року позивач позивач повторно звернувся до відповідача з заявою встановленого зразка, в якій просив перерахувати пенсію в зв"язку зі зміною надбавки - добавлення стажу, додавши до заяви довідки про роботу.

Рішенням відповідача від 26.05.2020 року позивачу здійснено перерахунок пенсії з 01.06.2020 року виходячи з страхового стажу 33 роки 09 місяців та 10 днів.

Проте, при призначенні та в подальшому перерахунку пенсії органами Пенсійного фонду до страхового стажу позивача не було включено періоди роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 на посаді майстра-наладчика тракторної бригади колгоспу ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Кіровоградської області.

Позивач неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із зверненнями від 24.04.2020 року, від 17.06.2020 та від 27.07.2020 року щодо розгляду його заяв про зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 на посаді майстра-наладчика тракторної бригади колгоспу ім. Калініна ГУ ПФУ у Вінницькій області, листами від 19.05.2020 №1826-1636/К-02/8-0200/20, від 25.06.2020 №2500-2547/К-02/8-0200/20 та від 14.08.2020 №3379-3191/К-02/8-0200/20, повідомлено позивача, що вказані періоди не зараховано до його страхового стажу, оскільки прізвище позивача в книгах обліку заробітної плати колгоспу ім. Калініна за 1980-1987 роки не відповідає даним паспорта, а в архівній довідці №381/06-04 від 16.09.2019 зазначено прізвище, ім`я, проте по батькові - відсутнє.

Позивач вважає, що не зарахування вказаних періодів роботи до його страхового стажу порушує його право на соціальний захист, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також у відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з записами, які містяться в трудовій книжці позивача, вбачається, що ОСОБА_1 з 01.10.1978 прийнятий в колгосп «Дружба» на посаду техніка - механіка, на якій працював до 01.01.1980, коли відповідно до поданої заяви та рішення правління №3 від 06.12.1979 року вибув з членів колгоспу.

Відповідно до записів на 18-19 аркушах трудової книжки ( трудова участь ) зазначено, що в 1978 році позивач відпрацював 76 днів ( працював з жовтня 1978 року ), а в 1979 році - 299 днів ( при встановленому річному мінімумі - 270 днів ).

Також згідно з записами, які містяться в трудовій книжці позивача, вбачається, що ОСОБА_1 з 01.01.1980 року прийнятий в колгосп Калініна на посаду майстра - наладчика, на якій працював до 06.05.1987, коли відповідно до поданої заяви та протоколу №9 від 06.05.1987 року вибув з членів колгоспу.

Відповідно до записів на 18-19 аркушах трудової книжки ( трудова участь ) зазначено про відпрацьовані позивачем трудодні в колгоспі Калініна в період 1980 - 1987 роки, які або дорівнюють встановленому в колгоспі річному мінімумі, або перевищують його.

Судом також встановлено, що відповідач при призначенні та здійсненні перерахунку позивачу пенсії за віком не зарахував до його страхового стажу період роботи з 01.10.1978 по 01.01.1980, коли він працював у колгоспі «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області.

При цьому рішення із зазначенням причин не зарахування стажу відповідач не приймав, а на звернення позивача надав лист - відповідь, в якій вказав що в трудовій книжці не зазначена підстава внесення відповідних записів, не всі періоди завірені печатками підприємства, а також в проставлених печатках записи не читаються, в зв"язку з чим було витребувано архівну довідку №381/06-04 від 16.09.2019, проте у ній зазначено прізвище, ім`я, але по батькові - відсутнє, що не відповідає паспортним даним позивача, тому даний період не зараховано до його трудового стажу. Період роботи з 01.01.1980 по 06.05.1987 роки в колгоспі ім. Калініна с. Розношенське відповідач не зарахував, у зв`язку з тим, що прізвище позивача в книгах обліку заробітної плати колгоспу ім. Калініна за 1980 - 1987 роки не відповідає даним паспорта.

Надаючи оцінку таким діям відповідача, суд зауважує наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Положення пункту 1.5 Інструкції 1.5. вказують, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, не може впливати на його особисті права.

Отже, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку чи інвалідності на загальних підставах, відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування спірного трудового стажу позивача, вказаного у його трудовій книжці, з підстав вказаних у листах відповідача.

Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Крім того, суд зауважує, що долучена позивачем до матеріалів позовної заяви копія трудової книжки свідчить, що записи 1, 2 , 4 в трудовій книжці містять і підстави внесення записів і відтиск печатки підприємства. Крім того, зазначена в них інформація підтверджується відомостями, зазначеними на 18-19 аркушах книжки щодо трудової участі позивача в колгоспі «Дружба» та в колгоспі ім. Калініна, про що судом зазначалось вище.

Також суд критично оцінює посилання відповідача у наданих позивачу листах - відповідях на те, що в архівній довідці №381/06-04 від 16.09.2019 зазначено прізвище, ім`я, але по батькові - відсутнє, що не відповідає паспортним даним позивача, тому даний період не зараховано до його трудового стажу. А також, що період роботи з 01.01.1980 по 06.05.1987 роки в колгоспі ім. Калініна с. Розношенське відповідач не зарахував, у зв`язку з тим, що прізвище позивача в книгах обліку заробітної плати колгоспу ім. Калініна за 1980 - 1987 роки не відповідає даним паспорта, виходячи з наступного.

Відповідно до акту №20 від 22.01.2020 року ГУ ПФУ у Кіровоградській області, що міститься в наданих відповідачем матеріалах пенсійної справи позивача, встановлено, що відомості, зазначені в архівній довідці про трудову діяльність №381/06-04 від 16.09.2019 видану на гр. ОСОБА_1 за період роботи в колгоспі "Дружба" у 1979 році перевірені та відповідають перевіреним документам.

Аналогічно, відповідно до акту №10 від 15.01.2020 року ГУ ПФУ у Кіровоградській області, встановлено, що відомості, зазначені в архівній довідці про про вихододні від 11.07.2019 року №279 видану на гр. ОСОБА_1 , 1959 р.н., який працював в колгоспі "Калініна" у період з 1980 по 1987 роки звірені та повністю відповідають звіреним документам.

Разом з тим суд зауважує, що відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники справи зобов`язані подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 5 ст. 44 КАС України).

Згідно з ч. 4 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов повністю або частково, подати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

В даному ж випадку, позиція відповідача з приводу заявлених позовних вимог суду не відома, адже останній у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідач при призначенні позивачу пенсії за віком та в подальшому при здійсненні її перерахунку за заявами позивача протиправно не зарахував до страхового стажу період роботи позивача з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 в колгоспі ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Вінницької області.

При цьому вирішуючи питання щодо належного захисту порушених прав позивача суд зауважує таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відтак, у цій справі, за наявності достатніх та належним чином поданих документів, з урахуванням позиції суду про необґрунтованість причин відмови у зарахуванні позивачу до страхового стажу відповідних періодів роботи, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивачів у межах спірних правовідносин буде зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 в колгоспі ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Вінницької області.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями ч. 1 ст. 139 КАС України і присуджує на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Що стосується питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то суд при його вирішенні керується наступними мотивами.

Відповідно до положень статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі робіт/послуг, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Разом з тим, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано лише ордер від 10.07.2020 на ім"я адвоката Карнауха А.П. про представлення інтересів ОСОБА_1 у Голованівській РДА, Вінницькому окружному адміністративному суді, Сьомому апеляційному адміністративному суді ( без зазначення реквізитів адміністративної справи ), а також довідку від 10.07.2020 за підписом адвоката Карнауха А.П. про те, що Котиком В.Б. за договором про надання правничої допомоги ( надання консультації, підготовка позовної заяви, участь у судових засіданнях ) від 10.07.2020 року сплачено гонорар у сумі 3000 грн.

Проте, суд зауважує, що ордер виданий адвокатом також на представлення інтересів позивача у Голованівській РДА, в судових засіданнях адвокат не приймав участі, оскільки справа розглядалась в порядку письмового провадження без виклику сторін, відтак, суд приходить до висновку, що позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про фактично понесені позивачем витрати на правничу допомогу саме в зв"язку зі зверненням до суду з даним адміністративним позовом.

Суд наголошує, що позивачем не надано договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі робіт/послуг, інші документи, що свідчили б про оплату обґрунтованого гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги в даній справі.

Відтак, суд вважає, що витрати позивача на правничу допомогу в рамках даної адміністративної справи не доведені, а тому не підлягають відшкодуванню.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем в обгрунтування заявлених позовних вимог, суд доходить висновку, що з вище наведених мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голоканівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 на посаді майстра-наладчика тракторної бригади колгоспу ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Кіровоградської області.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.10.1978 по 06.12.1979 на посаді техніка-механіка колгоспу «Дружба» с. Розкішне Голованівського району Кіровоградської області та з 01.01.1980 по 06.05.1987 в колгоспі ім. Калініна с. Розношенське Ульянівського району Вінницької області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок ).

В задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна