Справа № 200/4281/20-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року справа №200/4281/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Міронової Г.М., Ястребової Л.В.,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі № 200/4281/20-а (головуючий І інстанції Голуб В.А., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення невиплачених сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області, відповідач) про стягнення:

- доплати за роботу в умовах режимних обмежень за листопад - грудень 2015 року, січень - травень 2016 року, січень - грудень 2017 та 2018 років, січень - березень 2019 року (загалом 34 місяці) у сумі 12240 грн.;

- індексації грошового забезпечення з листопада 2015 року по листопад 2017 року включно;

- компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та частину 2019 років (загалом 32 дні) у сумі 20769,28 грн.;

- компенсацію за невикористану частину оплачуваної основної щорічної відпустки загальною кількістю 5 діб за 2015 , 2017 та 2019 роки у сумі 3245,20 грн.;

- компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, тобто середнього заробітку за весь час затримки виплати з дня звільнення по день фактичного розрахунку (а.с. 1-10).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2020 року позов задоволений частково:

- стягнуто з ГУНП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 доплату за роботу в умовах режимних обмежень за січень - грудень 2017 та 2018 років, січень - березень 2019 року у сумі 9720 грн.;

- визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби з 7 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року та компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 та частину 2019 року;

- зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 7 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року та компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку ОСОБА_2 , як учасником бойових дій, за 2017, 2018 та частину 2019 року;

- зобов`язано ГУНП в Донецькі області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.04.2019 року по 08.07.2020 року;

- в іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 97-105).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Апелянт вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу доплати за роботу в умовах режимних обмежень за січень - грудень 2017 та 2018 років, січень - березень 2019 року, оскільки у спірний період позивач не постійно виконував роботу, пов`язану з відомостями, що становлять державну таємницю.

Також, відсутні підстави для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення з листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року, оскільки у той період Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, не було передбачено індексацію грошового забезпечення поліцейським.

Апелянт вважає, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічної і надається понад щорічну основну та додаткову відпустки, в разі невикористання вона не переноситься на наступний рік, не замінюється грошовою компенсацією, враховуючи приписи Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про Національну поліцію».

Також, вважає, що відсутні підстави для стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ці вимоги є похідними від інших вимог, в задоволенні яких, на думку апелянта, необхідно відмовити (а.с. 110-116).

Представником позивача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін. Також, просив розглянути справу у відсутність позивача та представника позивача.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини справи.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 17.01.20017 року позивач має статус учасника бойових дій (а.с. 14).

Позивач з 07.11.2015 року був призначений слідчим слідчого відділення Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (а.с. 1, 19, 75).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 03.04.2019 року № 131 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 03.04.2019 року (а.с. 29).

Листом від 16.03.2020 року № 11аз/26/03-2020 відповідач повідомив представника позивача про суми грошових виплат та компенсацій з посиланням на відповідні довідки, які були додані до зазначеної відповіді (а.с. 15-19).

Згідно довідки ГУНП в Донецькій області 16.03.2020 року № 260 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 року по 31.12.2016 року, виплачено, зокрема, надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за липень 2015 року - 564 грн., серпень 2015 року - 360грн., за вересень 2015 року - 360 грн., за жовтень 2015 року - 360 грн., за листопад 2015 року - 360 грн., за грудень 2015 року - 360 грн.; нараховано премію з 06.11.2015 року по 30.11.2015 року в сумі 576 грн (15 %), з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року в сумі 1050 грн. (21, 88%) та нараховано премію з 01.02.2016 року по 29.02.2016 року в сумі 2001, 60 грн. (41,7%), з 01.03.2016 року по 31.03.2016 року в сумі 1 526, 40 грн (31, 88 %) (а.с. 20).

Згідно довідки від 13.03.2020 року № 997/12/03-2020 за обліками управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 використав: чергову відпустку за 2016 рік з 13.10.2016 року по 15.11.2016 року, чергову відпустку за 2017 рік з 06.02.2017 року по 11.03.2017 року, частину чергової відпустки за 2018 рік з 19.01.2018 року по 28.01.2018 року; частину чергової відпустки за 2018 рік з 01.08.2018 року по 25.08.2018 року, частину чергової відпустки за 2019 рік з 12.02.2019 року до 26.02.2019 року. Також у довідці зазначено, що відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 03.04.2019 № 131 о/с старший лейтенант поліції ОСОБА_1 зайво використав відпустку за 2019 рік у кількості 6 діб за фактично відпрацьований час. Не використана частина чергових відпусток, відповідно до зазначеної довідки склала за 2015 рік - 3 доби, за 2017 рік - 1 доба та за 2018 рік - 1 доба (а.с. 27, 71).

Згідно довідки ГУНП в Донецькій області від 13.03.2020 року № 998/12/03-2020 ОСОБА_1 протягом 2017-2019 років додаткові відпустки, як учасник бойових дій не використовував. Рапорти щодо надання додаткових відпусток, як учаснику бойових дій ОСОБА_1 залишених без розгляду не має (а.с. 28, 72).

Довідкою про кількість опрацьованих документів з грифом секретності «Т» підтверджено опрацювання слідчим СВ Дружківського ВП Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області ст. лейтенантом поліції ОСОБА_1 у період з 2015 року по 2019 рік, а саме: 15.03.2016 року - 1 клопотання, 13.04.2016 року - 1 доручення, 04.05.2016 року - 3 клопотання, 21.06.2016 року - 3 доручення, 14.07.2016 року - 1 клопотання, 07.06.2017 року - 1 клопотання, 13.12.2017 року - 1 клопотання, 18.01.2018 року - 1 доручення, 01.06.2018 року - 2 клопотання, 05.07.2018 року - 1 клопотання, 10.12.2018 року - 1 доручення та 07.02.2019 року - 2 клопотання (а.с. 73).

Згідно довідки відповідача про розмір надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень ОСОБА_1 за період з 14.06.2016 року по 31.12.2016 року, останньому виплачено: у липні 2016 року - 564,00 грн., у серпні 2016 року - 360,00 грн., у вересні 2016 року - 360,00 грн., у жовтні 2016 року - 360 грн., у листопаді 2016 року - 360,00 грн., у грудні 2016 року - 360,00 грн. (а.с. 74).

В довідці від 13.05.2020 року № 383 зазначено, що у квітні 2019 року з ОСОБА_1 було утримано за зайво використану відпустку за 2019 рік (6 діб) суму у розмірі 2646,32 грн. (а.с. 75).

Наказом від 14.06.2016 року № 150 о/с старшому лейтенантові поліції ОСОБА_1 встановлено надбавку в розмірі 15 відсотків до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень (а.с. 76-77).

Щодо позовної вимоги про доплату за роботу в умовах режимних обмежень за листопад - грудень 2015 року, січень - травень 2016 року, січень - грудень 2017 та 2018 років, січень - березень 2019 року (загалом 34 місяці) у сумі 12240 грн.

Матеріалами справи встановлено, що згідно наданої інформації управлінням режиму та технічного захисту інформації допуск до державної таємниці за формою 2 ОСОБА_1 був наданий УСБУ в Донецькій області (висновок від 14.10.2010 року № 1485). 05.01.2016 року наказом Дружківського ВП Артемівського ВП ГУНП в Донецькій області № 6 ОСОБА_1 надано доступ до секретної інформації із ступенями секретності «цілком таємно» і «таємно» (а.с. 17-19, 60-67).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 14.06.2016 року № 150 о/с встановлено надбавку в розмірі 15 відсотків до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень (а.с. 76-77).

З довідки відповідача вбачається, що слідчим СВ Дружківського ВП Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області старшим лейтенантом ОСОБА_1 у період з 2015 року по 2019 рік було розглянуто: за 2016 рік - 5 клопотань та 4 доручення, за 2017 рік - 2 клопотання, за 2018 рік - 2 доручення та 3 клопотання та за 2019 рік - 2 клопотання (а.с. 73).

Довідкою відповідача про розмір надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень підтверджується виплата вказаної надбавки позивачу у розмірі 15 відсотків до посадового окладу за період з 14 червня по 31 грудня 2016 року включно.

Відповідач посилається на те, що в подальшому після встановлення позивачу вказаної вище надбавки з червня 2016 року по березень 2019 року, тобто за 34 місяці, позивач опрацював лише 13 документів, що містять відомості, що становлять державну таємницю. У спірний період позивач не постійно виконував роботу, пов`язану з відомостями, що становлять державну таємницю, тому виплата надбавки за службу в умовах режимних обмежень ОСОБА_1 з 2017 року не проводилась.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що надання допуску до державної таємниці передбачає визначення необхідності роботи особи із секретною інформацією, зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ (далі - Закон № 3855-ХІІ) залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.

Відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414).

В пункті 1 Положення № 414 зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).

Відповідно до п. 2 Положення № 414 особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Згідно пункту 5 Положення № 414 такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Відповідно до п. 6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Згідно п.2 Положення № 414 компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Зокрема, за допуск до відомостей та їх носіїв, що мають ступінь секретності «цілком таємно» встановлюється п`ятнадцятивідсоткова надбавка.

Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення № 414.

Таким чином, необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі. Якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням № 414, про що видати відповідний розпорядчий документ.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 14.06.2016 року № 150 о/с встановлено надбавку в розмірі 15 відсотків до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень.

Відповідачем не доведено, що в спірний період, а саме після винесення наказу про встановлення надбавки позивачу, останній не виконував роботи в умовах режимних обмежень та не мав права на надбавку за роботу з державною таємницею в розмірі 15 %.

Матеріалами справи підтверджено виконання позивачем роботи в умовах режимних обмежень (а.с. 73).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягненню з відповідача підлягає доплата за роботу в умовах режимних обмежень, починаючи з січня 2017 року, оскільки наказ про встановлення надбавки позивачу був винесений 14.06.2016 року, та з 14.06.2016 року по 31.12.2016 року вказана надбавка позивачу була виплачена.

Тобто не підлягають задоволенню періоди з листопада по грудень 2015 року у зв`язку з невиконанням в цей період позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці, та з січня по травень 2016 року у зв`язку з відсутністю наказу про встановлення надбавки позивачу до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень та виплатою вказаної надбавки позивачу з 14.06.2016 року по 31.12.2016 року.

Розраховуючи суму 15 відсоткової надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з такого.

З довідок про розмір грошового забезпечення позивача за період з 2016 року по 2019 рік встановлено, що посадовий оклад позивача за спірний період становив 2400 грн. Таким чином, розмір надбавки на місяць складає 360 грн. (2400 грн /15 %). Кількість місяців становить 27 (2017, 2018 року та січень-березень 2019 року)/360 грн = 9720 грн.

Щодо вимоги про стягнення індексації грошового забезпечення з листопада 2015 року по листопад 2017 року включно.

Згідно статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580) служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Проходження служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону № 580).

Відповідно до ст. 94 Закону № 580 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Статтею 2 Закону № 1282 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно статті 4 Закону № 1282 індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року - 101 відсоток). Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно статті 5 Закону № 1282 підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 статті 6 Закону № 1282 порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації положень Закону № 1282 Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Порядок № 1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей (п. 2 Порядку № 1078).

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз. 8 п. 4 Порядку № 1078).

Згідно п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи зі служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що індексація грошового забезпечення позивача повинна здійснюватися лише з 1 листопада 2017 року, після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 782 «Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», якою абз. 5 п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, після слова «військовослужбовців» доповнено словом «поліцейських», оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону № 580-VIII та Закону № 1282.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відповідно до ч. 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Оскільки право на індексацію грошового забезпечення позивача, передбаченого Законами № 580-VIII та Закону № 1282, відповідачем порушено, воно підлягає відновленню в судовому порядку.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону № 1282 за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

В матеріалах справи наявні довідки про грошове забезпечення позивача, згідно яких позивачу за листопад 2017 року виплачена індексація в сумі 373,85 грн., яка була включена до суми індексації за грудень 2017 року - 831, 97 грн., тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога в цій частині задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року включно.

Щодо позовної вимоги про компенсацію невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та частину 2019 року (загалом 32 дні).

Відповідно до п. 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 5 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-ХІІ, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 94 Закону України № 580-VІІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Порядок № 260 визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Згідно п. 8 розділу III Порядку № 260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

За змістом абзаців 7, 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Таким чином, у випадку звільнення поліцейського-учасника бойових дій, останньому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, визначеної статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

Право учасників бойових дій на отримання компенсації при звільненні визнано у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Хоча позивачем у зразковій справі був військовослужбовець, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування висновків Верховного Суду в цій справі, оскільки позивач також має статус учасника бойових дій та на нього розповсюджується дія Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про обрання способу порушеного права позивача на компенсацію при звільненні за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2017, 2018 та частину 2019 року, аналогічно обраному Верховним Судом у наведеній вище зразковій справі, шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та частину 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 3 квітня 2019 року з зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачу невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та частину 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 3 квітня 2019 року.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, тобто середнього заробітку за весь час затримки виплати з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Апеляційним судом, вивченням змісту позову та відзиву на апеляційну скаргу встановлено, що фактично позивачем заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Матеріалами справи встановлено, що на дату розгляду справи судом першої інстанції відсутній повний розрахунок сум грошового забезпечення при звільненні між позивачем та відповідачем.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, оскільки на теперішній час відсутня дата остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, внаслідок чого рішення суду підлягає скасуванню в цій частині у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі № 200/4281/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення невиплачених сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати в частині позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні та відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Л.В. Ястребова

Г.М. Міронова