Справа № 803/864/17
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 803/864/17

адміністративне провадження № К/9901/18748/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів Кашпур О.В., Шевцової Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2020 року (колегія суддів у складі головуючого судді Старунського Д.М., суддів Большакової О.О., Заверухи О.Б.)

у справі №803/864/17

за позовом ОСОБА_1

до Господарського суду Волинської області, Державної судової адміністрації України,

третя особа: Державна казначейська служба України,

про визнання відмови неправомірною, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

I. ПРОЦЕДУРА

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Господарського суду Волинської області, Державної судової адміністрації України, в якому просив суд визнати неправомірною відмову Господарського суду Волинської області від 21 березня 2017 року за №01-15/1853/17 про проведення нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку; зобов`язати Господарський суд Волинської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року з відповідними змінами від 24 лютого 1994 року, внесеними Законом України №4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді; визнати неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування Господарського суду Волинської області на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

2. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною відмову Господарського суду Волинської області від 21 березня 2017 року за №01-15/1853/17 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку; зобов`язано Господарський суд Волинської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року з відповідними змінами від 24 лютого 1994 року, внесеними Законом України №4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

3. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року у цій справі скасовано в частині задоволення позову та ухвалено нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову в цій частині вимог. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

4. 12 травня 2020 року позивач звернувся до Восьмого апеляційного адміністративного суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року в цій справі.

5. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року в справі №803/864/17 відмовлено.

6. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у цій справі.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 22 червня 1992 року по 18 грудня 1995 року обіймав посаду арбітра, а з 19 грудня 1995 року по 8 грудня 2015 року - судді Господарського суду Волинської області.

8. Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів», у зв`язку з поданням заяви про відставку, позивача звільнено з посади судді відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України.

9. Наказом голови Господарського суду Волинської області від 8 грудня 2015 року №87/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників Господарського суду Волинської області з 8 грудня 2015 року.

10. При звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до 27 березня 2014 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

11. Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», якими виключено норми, що надавали право судді на отримання вихідної допомоги, не можуть вважатись підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні застосовуватись відповідачем.

12. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції, виходив з того, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата набуття права на вихід у відставку, і на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади були чинними норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 7 липня 2010 року, якими не передбачалась виплата вихідної допомоги, тому у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.

13. Залишаючи без задоволення заяву позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

14. Пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення Конституційного Суду України встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

15. Таким чином, вказані положення застосовуються з 15 квітня 2020 року та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до цієї дати.

16. З огляду це, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного від 25 жовтня 2017 року, оскільки Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не вплинуло на правильність висновків апеляційного суду під час ухвалення постанови, про перегляд якої просив заявник.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

17. Позивач у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає оскаржувану ухвалу незаконною.

18. Звертає увагу, що в пункті 4.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 суд констатував, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» суперечить частині першій статті 8 Конституції України з огляду на його невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи.

19. Тобто, зазначає позивач, в основу вказаного рішення Конституційного Суду України покладені ті ж самі мотиви, з яких суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення його позову. В свою чергу суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, застосував норми підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», з огляду на те, що Конституційним Судом України не приймалось рішення щодо неконституційності цієї норми.

20. Наголошує, що втрата чинності зазначених норм не спростовує його доводів та висновків суду першої інстанції про те, що ця норма є неконституційною, оскільки суперечить статті 8 Конституції України «у частині, що стосується легітимних очікувань особи». Неконституційною ця норма була протягом всього часу її дії, в тому числі і станом на час його виходу у відставку, вважає позивач.

21. Зважаючи на такі мотиви Рішення Конституційного Суду України, втручання в його права, зазначає позивач, визначені частиною першою статтею 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було незаконним на рівні національного закону, оскільки останній суперечить положенням статті 8 Конституції України. Таке втручання позивач вважає непропорційним і таким, що носить явно дискримінаційний характер в розумінні статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

22. Також позивач звертає увагу, що резолютивна частина оскаржуваної ухвали не відповідає вимогам пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України, адже суд не вирішив питання про залишення в силі судового рішення, про перегляд якого подавалась заява.

23. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 . Державна судова адміністрація України не погоджується з нею, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу - без змін.

24. Відповідач погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції, про які йдеться в пунктах 13-16 цієї постанови.

25. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України, а також положення статті 152 Конституції України, відповідач зазначає, що рішення Конституційного Суду України не мають ретроактивної дії та змінюють законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дня ухвалення рішення.

26. З огляду на те, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнано Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України і втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020, то й дія підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втратила чинність 15 квітня 2020 року.

27. Підсумовуючи, відповідач стверджує, що Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі у цій справі виникли до прийняття зазначеного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.

29. Пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України передбачено, що підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

30. В якості виключної обставини для перегляду постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року в цій справі позивачем вказано ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020, яким, зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України, (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII. Підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ указаного Закону була виключена стаття 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 7 липня 2010 року № 2453-VI, відповідно до якої (у редакції, чинній до 1 квітня 2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

31. Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

32. Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

33. Також у Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

34. Як зазначалось раніше, Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII.

35. Пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

36. Таким чином, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" втратила чинність 15 квітня 2020 року. Спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати.

37. За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, про що правильно вказано судом апеляційної інстанції.

38. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2020 року (справа № 822/2043/16) і підстави відступлення від нього відсутні.

39. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для перегляду постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, ухваленої у цій справі, у зв`язку із виключними обставинами.

40. Доводи позивача, наведені ним у касаційній скарзі, не відносяться до переліку підстав (частина п`ята статті 361 КАС України) для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами та свідчать про незгоду позивача з ухваленими у цій справі рішеннями по суті спору, а тому не заслуговують на увагу.

41. Водночас аргументи позивача про те, що резолютивна частина оскаржуваної ухвали не відповідає вимогам пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України, адже суд не вирішив питання про залишення в силі судового рішення, про перегляд якого подавалась заява, є слушними та заслуговують на увагу.

42. Так, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

43. Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для перегляду постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року за виключними обставинами та відмовив у задоволенні відповідної заяви позивача, у резолютивній частині свого рішення суду апеляційної інстанції слід було зазначити про залишення в силі постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року.

44. Відповідно до частини четвертої статті 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

45. Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у цій справі, однак резолютивну частину оскаржуваної ухвали необхідно доповнити абзацом, вказавши «Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року залишити в силі.» відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України.

46. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 351, 356 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі №803/864/17 змінити, доповнивши її резолютивну частину абзацом «Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року залишити в силі.».

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіМ.В. Білак О.В. Кашпур Н.В. Шевцова