Справа № 807/1280/15
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 807/1280/15 пров. № А/857/8531/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - головуючий Гаврилко С.Є., судді: Микуляк П.П., Скраль Т.В.,

час ухвалення рішення: 25.05.2020 р. о 14:19 год.,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення: 04.06.2020 р.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, яким просив визнати протиправним та скасувати наказ Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року № 510-о "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області з 13 червня 2015 року; стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 червня 2015 року по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року № 510-о "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 13 червня 2015 року. Стягнуто із Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 13 червня 2015 року по 25 травня 2020 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів у розмірі 471324 (чотириста сімдесят одна тисяча триста двадцять чотири) грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області з 13 червня 2015 року та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6841,80 (шість тисяч вісімсот сорок одна гривня 80 копійок) гривень.

Рішення мотивоване зобов`язанням відповідача встановити особисту участь позивача та довести його вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини, перш ніж застосувати до позивача заходи відповідальності. Суд першої інстанції вказує, що приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення, відповідач не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону України "Про очищення влади" є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що критерієм здійснення очищення влади, згідно п. 1 ч.4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» є той факт, що відповідні особи були обрані і працювали на керівних посадах КПРС, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР починаючи з посади секретаря районного комітету і вище.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29 листопада 2011 року Наказом голови Державної казначейської служби України за № 396-к було призначено ОСОБА_1 , без конкурсного відбору, з 30 листопада 2011 року на посаду начальника Головного управління казначейської служби України у Закарпатській області в порядку переведення з Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області. Підставами для призначення ОСОБА_1 на посаду були: заява ОСОБА_1 від 29 листопада 2011 року, погодження Голови Закарпатської ОДА від 25 серпня 2011 року № 4091/06-2, погодження Міністра фінансів України від 19 вересня 2011 року за № 31-19030-07-24/22964 та постанова Кабінету Міністрів України від 17 червня 1994 року за № 423 "Про деякі питання застосування статей 4, 15 і 27 Закону України "Про державну службу" із змінами та доповненнями згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1995 року за № 694 (а.с. 15).

05 березня 2015 року головою Державної казначейської служби України було видано Наказ № 55 "Про проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" в апараті та територіальних органах Державної казначейської служби України". Відповідний наказ був прийнятий на виконання Закону України "Про очищення влади", керуючись Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених статтею 1 частинами 3 і 4 Закону України "Про очищення влади", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року за № 563, Планом проведення перевірок відповідно до Закону України "Про очищення влади", затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року за № 1025-р, а також з метою раціонального розподілу виробничого навантаження на працівників, задіяних у процесі перевірки достовірності відомостей щодо незастосування до осіб заборон, передбачених Законом. Наказом від 05 березня 2015 року за № 55 було встановлено дати початку проведення перевірок, зокрема з 10 березня 2015 року для начальників Головних управлінь Казначейства України в областях, м. Києві та їх заступників (а.с.а.с. 18, 19).

17 березня 2015 року позивач подав заяву Голові Державної казначейської служби України про проведення перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" та надав згоду щодо проходження такої та оприлюднення відомостей щодо нього. Також повідомив, що відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про очищення влади" заборони, визначені частиною 3 або 4 статті 1 даного Закону, не застосовуються щодо нього. Додатком до заяви була копія декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік (а.с. 20).

31 березня 2015 року голова Державної казначейської служби України направив листа № 408/247-5934 до Міністерства юстиції України. У вищезазначеному листі Державна казначейська служба України просила надати роз`яснення щодо можливості застосування заборони, передбаченої статтею 3 частиною 4 пунктом 1 Закону України "Про очищення влади", стосовно начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області ОСОБА_1 . Необхідність отримання таких роз`яснень спричинена тим, що ОСОБА_1 відповідно до відомостей, що містяться у його особовій справі, у період з червня 1990 року до вересня 1991 року обіймав посаду секретаря Ужгородського міського комітету Комуністичної партії України Закарпатської області. При цьому п.1 ч.4 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" передбачає заборону для осіб, які були обрані і працювали, зокрема, на керівних посадах Комуністичної партії України, починаючи з посади секретаря районного комітету і вище. Згідно з поясненнями ОСОБА_1 , під час його перебування на посаді секретаря вищезазначеного міського комітету Комуністичної партії України, в місті Ужгороді не існувало районів міста, а відтак - районних комітетів Комуністичної партії України. Відповідач просив Міністра юстиції України терміново повідомити позицію Міністерства юстиції України з цього питання (а.с. 61).

27 квітня 2015 року Міністерство юстиції України направило листа № 12370-0-26-15/11.0.2 Державній казначейській службі України. Згідно останнього Міністерство юстиції розглянуло лист відповідача 1 від 31 березня 2015 року за № 4-08/247-5934 та в межах своєї компетенції повідомило наступне.

Очищення влади (люстрація) - це встановлена Законом України "Про очищення влади" або рішенням сулу заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборчих посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Стаття 2 цього Закону передбачає вичерпний перелік посад щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) відповідно до критеріїв, визначених у статті 3 цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були обрані і працювали на керівних посадах Комуністичної партії Радянського союзу, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР починаючи з посади секретаря районного комітету і вище. В структуру і штати партійних органів республіки відповідно до рішень XXVIII з`їзду КПРС та XXVIII з`їзду Компартії України, виходячи з положень Протоколу № 2 засідання Політбюро Центрального Комітету Компартії України від 14 серпня 1990 року, входили: первинні партійні організації, районні, міські, області комітету партії, Центральний комітет Комуністичної партії України. Виходячи з вищенаведеного, заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були обрані і працювали на керівних посадах вищезазначених партійних органів, окрім первинних партійних організацій Комуністичної партії Радянського союзу, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР. З огляду на те, що Закон, який є спеціальним, прийнято для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні, його дія розповсюджується без обмежень на всіх осіб, які обіймають посади (перебувають на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (крім виборних посад). Водночас, Міністерство юстиції України зазначило, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління не є нормативно-правовими актами, вони мають лише роз`яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових норм (а.с.а.с. 62, 63).

21 травня 2015 року відповідач направив листа за № 4-05/7020-15120 Міністру фінансів України "Про погодження звільнення". Згідно останнього, голова Державної казначейської служби України просив погодити звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області відповідно до статті 36 пункту 72 КЗпП України у зв`язку із виявленням застосування до нього заборони, визначеної статтею 3 частиною 4 пунктом 1 Закону України "Про очищення влади" (а.с. 57). Міністр фінансів України погодив пропозицію щодо звільнення з посади керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади (а.с.58). 02 червня 2015 року Міністерство фінансів України направило листа за № 31-17030-09-10/17725 Голові Державної казначейської служби України "Щодо погодження звільнення". Зокрема, Міністр погодив звільнення ОСОБА_1 з посади (а.с.56).

05 червня 2015 року Наказом голови Державної казначейської служби України за № 510-о було звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області у зв`язку із виявленням застосування до нього заборони, визначеної статтею 3 частиною 4 пунктом 1 Закону України "Про очищення влади" відповідно до статі 36 пункту 72 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). З вищезазначеним наказом позивач був ознайомлений 12 червня 2015 року. Із вказаним наказом позивач не погодився та вважав мотиви, з яких його прийнято, незаконними, що підтверджується його особистим підписом на наказі (а.с. 16).

12 червня 2015 року наказом за № 40-о "Про складання повноважень" позивач на підставі наказу Державної казначейської служби України від 05 червня 2015 року за № 510-о склав повноваження виконання обов`язків начальника Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області із виплатою грошової компенсації за невикористанні частини основної щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки (а.с. 17).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо звільненням з публічної служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та/або коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Так, відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Закон України «Про очищення влади» №1682-VII від 16 вересня 2014 року, який набрав чинності 16 жовтня 2014 року, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

У частині першій статті 1 цього Закону України «Про очищення влади» визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 цього Закону, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з частиною третьою статті 1 вказаного Закону, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були обрані і працювали на керівних посадах Комуністичної партії Радянського Союзу, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР починаючи з посади секретаря районного комітету і вище.

Водночас, положеннями Закону України «Про очищення влади» фактично встановлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України на підставі люстрації у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Тобто, люстрація застосовується до осіб, які перебували (перебувають) на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади».

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути встановлена в кожному конкретному випадку.

Аналіз норм міжнародного права та положень національного законодавства дають підстави для висновку про те, що приписами Закону України «Про очищення влади» створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до ч.2 ст.38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України «Про очищення влади» строку.

Заборона перебування на посадах, визначених в ч.4 ст.3 Закону України «Про очищення влади» та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч.2 ст.1 Закону України «Про очищення влади»), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ст.61 Конституції України.

Положення п.2 «Прикінцеві та перехідні положення» та ст.3 Закону України «Про очищення влади», мають бути застосовані у нерозривній сукупності із положеннями ст.1 Закону України «Про очищення влади», якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та передбачено обов`язкові до застосування принципи: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При застосуванні до особи положень Закону України «Про очищення влади» мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

В іншому випадку вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Розглядаючи даний адміністративний спір, слід також зазначити, що у проміжному Висновку від 16 грудня 2014 року №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).

Також, Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, що була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказує в статті 8, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання згідно з вимогами буде вважатись «необхідним у демократичному суспільстві» для законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», і, зокрема, якщо воно пропорційне законній меті, що переслідується.

Судом першої інстанції також вірно враховано, що Європейський Суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» від 19 жовтня 2019 року щодо спірних правовідносин.

У даному рішенні Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підстав Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів ОСОБА_2, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Ключовим у позиції ЄСПЛ зазначено, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону України «Про очищення влади», не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_2. Отже, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і тому ЄСПЛ у визнав порушення ст.8 Конвенції щодо всіх заявників.

Отже, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України «Про очищення влади» до осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів ОСОБА_2, суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Як видно з матеріалів справи, спірним наказом голови Державної казначейської служби України за № 510-о було звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області у зв`язку із виявленням застосування до нього заборони, визначеної статтею 3 частиною 4 пунктом 1 Закону України "Про очищення влади" відповідно до статі 36 пункту 72 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Таке звільнення позивача проведено на підставі роз`яснення Міністерства юстиції України, що носило рекомендаційний характер, викладеного ним у листі № 12370-0-26-15/11.0.2 скерованому Державній казначейській службі України, щодо можливості застосування заборони, передбаченої статтею 3 частиною 4 пунктом 1 Закону України "Про очищення влади", стосовно начальника Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області ОСОБА_1 та листа Міністерства фінансів України № 31-17030-09-10/17725 від 02 червня 2015 року Голові Державної казначейської служби України "Щодо погодження звільнення", яким Міністр погодив звільнення ОСОБА_1 з посади (а.с.56).

Із змісту цих листів видно, що такі не містять відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірний наказ Генерального прокурора України №1474к від 23.10.2014 року не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Закон України «Про очищення влади» не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. Така заборона автоматично застосовувалася рівною мірою як до політичних посад, перебуваючи на яких особи безпосередньо формували державну політику певного періоду, так і до посад керівників державних органів та їх структурних підрозділів, які не мали об`єктивної можливість впливати на формування державної політики цього періоду, незалежно від того, чи особи, які займали посаду/посади, наведені у статтях 2 і 3 вказаного Закону, своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їхньому здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону №1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого. Тож заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача ОСОБА_1 , щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

Відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України.

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість і правильність висновків суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивача, згідно оскарженого наказу голови Державної казначейської служби України за № 510-о від 05.06.2015 року.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі № 807/1280/15 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді В. В. Святецький
Л. Я. Гудим
Повне судове рішення складено 26.10.2020 року