Справа № 640/9597/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2020 року м. Київ № 640/9597/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2020 року ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду м. Києва позов до Головного управління Національної поліції у місті Києві (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ідентифікаційний код - 08592201) (надалі - відповідач або Управління або ГУНП у м. Києві), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 182 від 23.03.2020 в частині застосування до старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 289 від 01.04.2020 "щодо особового складу" в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 з посади старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві з призначенням останнього на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції (з обслуговування мікрорайонів "Теремки-1" та "Теремки-2") Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що наказ № 182 від 23.03.2020 не містить достатніх та належних доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні будь-якого дисциплінарного проступку, а тому підлягає скасуванню як незаконний. Крім того наказ ГУНП у м. Києві № 289 о/с від 01.04.2020, виходячи з його змісту, є похідним від наказу № 182 від 23.03.2020, оскільки прийнятий на його підставі, а тому не може вважатися законним і підлягає скасуванню через те, що не ґрунтується на вимогах закону і відсутніми були правові підстави для його прийняття.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2020 відкрито провадження у адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

18.05.2020 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2020 клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін залишено без задоволення.

Відповідачем подано відзив у якому зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні. Головне управління Національної поліції у місті Києві вказало, що за фактом порушення позивачем службової дисципліни відносно позивача наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 06.03.2020 № 448 відповідно до ст. 14 та ст. 15 Дисциплінарного статуту НПУ утворено дисциплінарну комісію та призначено проведення службового розслідування. Відповідач заявляє, що матеріалами службового розслідування та висновком від 21.03.2020, проведеного відповідно до вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України та Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, вина позивача в порушенні службової дисципліни, що полягало у недотриманні вимог при здійсненні слідчої дії - відібрання біологічних зразків у підозрюваного ОСОБА_2 , доведено повністю.

15.09.2020 позивачем подано заяву про врахування правового висновку колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 14.07.2020 у справі № 318/1411/18, у якому зазначено, що відібрання біологічних зразків у особи без участі понятих не вказує на порушення вимог кримінального процесуального закону.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві № 63 о/с від 07.11.2015 ОСОБА_1 прийнято на службу до органів національної поліції України на посаду старшого слідчого відділу поліції № 4 Шевченківського управління ГУНП у м. Києві.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві № 930 о/с від 27.08.2019 ОСОБА_1 призначено на посаду старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Прокурором Київської місцевої прокуратури № 1 Кошовим І.О. прийнято постанову від 26.02.2020 у кримінальному провадженні № 0004913 якою доручено слідчим СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві відібрати біологічні зразки у підозрюваного ОСОБА_2 (зразки слини).

Судом встановлено, що підозрюваний ОСОБА_2 та його адвокат Чернявський Р.М. з текстом постанови ознайомились, при цьому останніми заявлено про добровільне надання біологічних зразків відповідно до постанови без присутності понятих.

З висновку службового розслідування встановлено, що 02.03.2020 слідчим відділення № 3 (розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції (Голосіївського УП) міста Києва капітаном поліції ОСОБА_5 підготовлено лист щодо видачі конвою Голосіївського УП заарештованого ОСОБА_2 для доставки останнього до приміщення Голосіївського районного суду міста Києва з метою участі у розгляді скарги про винесення постанови щодо застосування заходів безпеки.

03.03.2020 на підставі наказу Голосіївського УП № 5/38 «Про призначення складу конвою», конвоєм вказаного управління поліції у складі: старшого конвою - капітана поліції ОСОБА_6 , поліцейського-водія старшого сержанта поліції ОСОБА_7 , старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 , старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 прибув 03.03.2020 о 11:12 год. до ІТТ ГУ НП у м. Києві для забезпечення конвоювання ОСОБА_2 до Голосіївського районного суду міста Києва.

У подальшому рух конвою 03.03.2020 було змінено з Голосіївського районного суду міста Києва до адміністративної будівлі Голосіївського управління поліції для проведення слідчих дій у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу отримання біологічних зразків 03.03.2020 о 12:00 год. старшим слідчим СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві Бершадським С.П. на підставі постанови прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 Кошовим І.О. прийнято постанову від 26.02.2020 у кримінальному провадженні № 0004913 у приміщенні Голосіївського ГУ НП у м. Києві, каб. № 502, адреса: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, проведено слідчу дію, а саме відібрано біологічні зразки (зразки слини) у ОСОБА_2 за присутності адвоката Чернявського Р.М . Поняті під час проведення слідчої дії не залучались.

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві № 448 від 06.03.2020 року «Про призначення та проведення службового розслідування» з метою перевірки інформації, яка надійшла до Головного управління про порушення службової дисципліни старшими слідчими відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було призначено службове розслідування та призначено склад дисциплінарної комісії.

10.03.2020 ОСОБА_1 надано пояснення, що отримані старшим інспектором інспекторського відділу УОАЗОР ГУ НП у м. Києві капітаном поліції ОСОБА_14.

За результатами проведеного службового розслідування комісією складено висновок від 21.03.2020 року, у якому зазначено, що ОСОБА_1 на виконання постанови прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 Кошового І.О. від 26.02.2020 у кримінальному провадженні № 0004913 проводив відібрання біологічних зразків у підозрюваного ОСОБА_2 за участю адвоката останнього - Чернявського Р.М. не запросивши двох незаінтересованих осі (понятих), що вбачається з копії протоколу отримання біологічних зразків від 03.03.2020. Тобто, за висновком службового розслідування ОСОБА_1 під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004913 порушив вимоги ч. 7 ст. 223 Кримінального процесуального кодексу України під час складання протоколу про отримання біологічних зразків, а саме не залучив двох понятих, що може привести до визнання вилучених біологічних зразків у заарештованого ОСОБА_2 «недопустимим доказом». Разом з цим встановлено, що старшим слідчим ОСОБА_1 та старшим слідчим ОСОБА_5 за три дні до проведення слідчої дії з відібрання у ОСОБА_2 біологічних зразків не підготовлено письмову заявку на конвоювання взятого під варту ОСОБА_2 для проведення слідчих дій у Голосіївському управлінні поліції.

Вказаний висновок 21.03.2020 було затверджено Заступником Голови Національної поліції України - начальником ГУ НП у м. Києві генералом поліції 3 рангу Андрієм Крищенко.

Наказом ГУ НП у м. Києві № 182 від 23.03.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана поліції ОСОБА_6 , капітана поліції ОСОБА_5 , капітана поліції ОСОБА_1 та старшого сержанта поліції ОСОБА_7 » за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився в порушенні вимог п. 4.1 своїх функціональних обов`язків, вимог п. 2 ч. 1ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію", вимог п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, вимог ст. 2, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 40, ч. 7 ст. 223 КПК України; не залучив двох понятих під час проведення слідчої дії; відібрання біологічних зразків у заарештованого ОСОБА_2 ; у рамках проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004913 та вимог п. 1.35, п. 1.39, п. 1.40, п. 3.27, п. 3.28 Інструкції з організації конвоювання затриманих і взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 20.01.2005 № 60 ДСК, зареєстрованим у Міністерстві юстиції 25.02.2005 за №268/10548, до старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції капітана поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади.

Наказом ГУ НП у м. Києві № 289 о/с від 01.04.2020 на виконання накладеного дисциплінарного стягнення наказом ГУ НП у м. Києві № 182 від 23.03.2020 ОСОБА_1 призначено на нижчестоящу посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції (з обслуговування мікрорайонів «Теремки-1» та «Теремки-2») Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Не погоджуючись з висновком службового розслідування та наказом ГУ НП у м. Києві № 182 від 23.03.2020 позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, Дисциплінарним статутом Національної поліції України, затвердженим Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII та Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом МВС України 07.11.2018 № 893, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за № 1355/32807 (далі - Порядок № 893).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до вимог частини першої статті 1 Закону № 580-VIII, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з вимогами статті 17 Закону № 580-VIII, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України.

Частиною першою статті 18 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до вимог частини першої статті 19 Закону № 580-VIII, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до вимог пункту шостого частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Вимогами частини другої статті 19 Закону № 580-VIII передбачено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначені Дисциплінарним статутом Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до вимог статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Статтею 11 Дисциплінарного статуту перебачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Вимогами статті 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Застосування до поліцейського інших видів дисциплінарних стягнень, не передбачених цим Статутом, забороняється.

По умовам статті 14 Дисциплінарного статуту, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Процедуру проведення службового розслідування стосовно поліцейського, права учасників службового розслідування, порядок оформлення його результатів, прийняття та реалізації рішень за результатами службового розслідування визначено Порядком проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженим наказом МВС України 07.11.2018 № 893, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за № 1355/32807 (далі - Порядок № 893).

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

По умовам п. 2 розділу II Порядку № 893, службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про: внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення; повідомлення поліцейському про підозру в учиненні ним кримінального правопорушення, якщо службове розслідування не було проведено на підставі абзацу другого цього пункту або якщо за його результатами не було встановлено дисциплінарного проступку.

У наказі про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії визначаються голова та члени дисциплінарної комісії, зазначається підстава проведення службового розслідування, а також прізвище, ім`я, по батькові, посада поліцейського, стосовно якого воно проводитиметься (у разі якщо на час призначення службового розслідування це відомо) (п. 4 розділу II Порядку № 893).

Відповідно до статті 15 Дисциплінарного статуту проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

Забороняється включення до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, зацікавлених у результатах розслідування. У разі виникнення таких обставин член дисциплінарної комісії зобов`язаний негайно письмово повідомити про це керівнику, який призначив службове розслідування.

Уповноважений член дисциплінарної комісії, що проводить службове розслідування, має право: 1) одержувати пояснення щодо обставин справи від поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та від інших осіб; 2) одержувати в органах, закладах, установах поліції та їхніх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідні документи або їх копії та долучати до матеріалів справи; 3) отримувати консультації спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку № 893, уповноважений керівник або особа, яка виконує його обов`язки, під час службового розслідування: контролює роботу дисциплінарної комісії, надає голові та членам дисциплінарної комісії доручення стосовно проведення службового розслідування; розглядає клопотання про відвід голови та членів дисциплінарної комісії, скарги на їх дії або бездіяльність, за наявності підстав змінює склад дисциплінарної комісії; у разі відсутності повноважень на залучення до проведення службового розслідування представників інших органів (підрозділів, закладів, установ) поліції звертається до старших прямих керівників з клопотанням про включення до складу дисциплінарної комісії працівників цих органів (підрозділів, закладів, установ) поліції; приймає рішення про розгляд справи дисциплінарною комісією на відкритому засіданні; підписує запити до інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності з метою збирання матеріалів, необхідних для проведення службового розслідування; розглядає висновок за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування) та матеріали службового розслідування; у разі незгоди із висновком службового розслідування в межах установленого строку надає доручення голові та членам комісії щодо додаткової перевірки обставин, які раніше не були відомі або не були враховані під час проведення службового розслідування, а також щодо доопрацювання висновку службового розслідування; у разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії продовжує наказом строк проведення службового розслідування, але не більш як на один місяць; затверджує висновок службового розслідування та з урахуванням зібраних за результатами його проведення матеріалів приймає рішення, що може відрізнятися від запропонованого дисциплінарною комісією; при встановленні під час службового розслідування діяння, що містить ознаки кримінального або адміністративного правопорушення, уживає заходів у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно із статтею 16 Дисциплінарного статуту службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

У разі потреби за вмотивованим письмовим рапортом (доповідною запискою) голови дисциплінарної комісії, утвореної для проведення службового розслідування, його строк може бути продовжений наказом керівника, який призначив службове розслідування, або його прямим керівником, але не більш як на один місяць. При цьому загальний строк проведення службового розслідування не може перевищувати 60 календарних днів.

За приписами п. 2 розділу IV Порядку № 893, поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають стосунок до справи; ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, Законами України «Про захист персональних даних», «Про державну таємницю» та іншими законами; подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; брати участь у розгляді справи на відкритому засіданні дисциплінарної комісії; користуватися правничою допомогою, послугами представника.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень (п. 3 розділу IV Порядку № 893).

Згідно з вимогами п. 1 розділу V Порядку № 893, проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

У відповідності до п. 4 розділу V Порядку № 893, службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до вимог статті 19 Дисциплінарного статуту, у висновку за результатами службового розслідування зазначаються: 1) дата і місце складання висновку, прізвище та ініціали, посада і місце служби членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 2) підстава для призначення службового розслідування; 3) обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку; 4) пояснення поліцейського щодо обставин справи; 5) пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи; 6) пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи; 7) документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 8) відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; 9) причини та умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення, обставини, що знімають з поліцейського звинувачення; 10) висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; 11) вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.

Висновок підписується всіма членами дисциплінарної комісії, що проводила розслідування. Члени дисциплінарної комісії мають право на окрему думку, що викладається письмово і додається до висновку.

Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

За кожен дисциплінарний проступок не може застосовуватися більше одного дисциплінарного стягнення. Якщо поліцейський вчинив кілька дисциплінарних проступків, стягнення застосовується за сукупністю вчинених дисциплінарних проступків та враховується під час визначення виду дисциплінарного стягнення.

У разі вчинення дисциплінарного проступку кількома поліцейськими дисциплінарне стягнення застосовується до кожного окремо.

Приписами п. 1 розділу VII Порядку № 893 визначено, що у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування. У разі якщо керівник не уповноважений на застосування дисциплінарних стягнень, він порушує перед старшим прямим керівником клопотання про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 20 Дисциплінарного статуту встановлено, що повноваження щодо застосування дисциплінарних стягнень мають керівники в межах, визначених цим Статутом.

Застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції, звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь здійснюється керівниками, які уповноважені приймати на службу до поліції, призначати на посаду та присвоювати спеціальне звання.

Статтею 21 Дисциплінарного статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.

У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення вважається день затвердження висновку за результатами службового розслідування.

Перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.

По умовам статті 22 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Наказ про застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення виконується шляхом його оголошення в органі (підрозділі) поліції та особистого ознайомлення поліцейського з ним. У разі відмови особи від ознайомлення з наказом про це складається акт.

Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу.

З викладеного слідує, що одним із обов`язків поліцейського є дотримання службової дисципліни, яка полягає, у дотриманні поліцейським норм чинного законодавства, неухильному виконанні вимог Присяги поліцейського, статутів і наказів начальників.

Недотримання службової дисципліни є дисциплінарним проступком, за вчинення якого на поліцейського може бути накладено дисциплінарне стягнення, у тому числі, звільнення із посади, яке є достатньо суворим заходом дисциплінарного впливу.

Принагідно відмітити, що протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського має склад відповідного дисциплінарного проступку обов`язковим елементом якого є об`єктивна сторона. В свою чергу, об`єктивна сторона є системою передбачених певною нормою ознак, що характеризують зовнішню сторону відповідного правопорушення, який включає саме протиправне діяння (дію чи бездіяльність), шкідливі наслідки діяння, а також причинний зв`язок між самим протиправним діянням та шкідливими наслідками.

Накладення дисциплінарного стягнення на особу здійснюється лише за результатами проведення службового розслідування щодо такої, в рамках якого з`ясовуються всі обставини відповідного дисциплінарного проступку, зокрема, надається висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону.

Судом встановлено, що наказом ГУ НП у м. Києві № 182 від 23.03.2020 до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади, на підставі якого відповідачем було видано наказ № 289 о/с від 01.04.2020 про призначення ОСОБА_1 на нижчестоящу посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції (з обслуговування мікрорайонів «Теремки-1» та «Теремки-2») Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

З наказу ГУ НП у м. Києві № 182 від 23.03.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана поліції ОСОБА_6 , капітана поліції ОСОБА_5 , капітана поліції ОСОБА_1 та старшого сержанта поліції ОСОБА_7 » вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився в порушенні вимог:

п. 4.1 своїх функціональних обов`язків, вимог п. 2 ч. 1ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію" (щодо дотримання вимог Конституції України, КПК України та Законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою);

вимог п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (щодо порушення обов`язку поліцейського знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки);

вимог ст. 2, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 40, ч. 7 ст. 223 КПК України (щодо обов`язку залучити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для освідування особи),

та вимог п. 1.35, п. 1.39, п. 1.40, п. 3.27, п. 3.28 Інструкції з організації конвоювання затриманих і взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 20.01.2005 № 60 ДСК, зареєстрованим у Міністерстві юстиції 25.02.2005 за №268/10548.

Отже, дії ОСОБА_1 , що були кваліфіковані як дисциплінарний проступок, що стали підставою для накладення стягнення у вигляді звільнення з посади, стосувалися, по-перше, проведення слідчої дії з відібрання біологічних доказів без залучення двох незаінтересованих осіб (понятих) для освідування особи та, по-друге, непідготовки разом зі старшим слідчим ОСОБА_5 за три дні до проведення слідчої дії заявки на конвоювання взятого під варту ОСОБА_2 .

Щодо оцінки обставин проведення ОСОБА_1 слідчої дії з відібрання біологічних доказів без залучення двох незаінтересованих осіб (понятих) для освідування особи суд відмічає таке.

Відповідно до ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

В свою чергу, ч. 2 ст. 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Слідчий уповноважений, зокрема, проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до положень частини 3 ст. 245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу. У разі відмови особи добровільно надати біологічні зразки слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, що розглядається в порядку, передбаченому статтями 160-166 цього Кодексу, має право дозволити слідчому, прокурору (або зобов`язати їх, якщо клопотання було подано стороною захисту) здійснити відбирання біологічних зразків примусово.

Водночас у частині 7 ст. 223 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Частиною 5 ст. Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.09.2019 у справі № 318/1411/18 (провадження 51-10384км18) суд розглядаючи питання допустимості доказів за обставин відібрання біологічних зразків без залучення понятих дійшов такого висновку.

Суд вказав, що відповідно до положень частини 3 ст. 245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу. А у частинах 2 - 5 ст. 241 КПК України закріплені положення, за якими визначаються спеціальні порядок та умови проведення освідування особи. Проте положення самої ст. 241 КПК не містять вимоги щодо обов`язкової участі понятих при проведенні освідування особи.

Разом з тим у частині 7 ст. 223 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

До того ж, відбирання біологічних зразків у особи не відноситься до т. зв. неповторюваних процесуальних дій і за потреби може проводитись повторно стільки разів, скільки це буде потрібно.

А тому відбирання біологічних зразків у особи без участі понятих не вказує на порушення як вимог ч. 3 ст. 245 і ст. 241 КПК України у їх взаємозв`язку, так і приписів ч. 7 ст. 223 КПК України.

Аналогічний підхід було застосовано і в постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 385/404/16-к (провадження № 51-10384км18), де колегією суддів зазначено, що кримінальний процесуальний кодекс чітко розмежовує такі слідчі дії як освідування особи (ст. 241 КПК України ) та отримання зразків (у тому числі біологічних) для експертизи (ст. 245 цього Кодексу); положеннями ч. 3 ст. 245 КПК України визначено, що відібрання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими ст. 241 цього Кодексу, яка, у свою чергу, не містить вимог щодо обов`язкової участі понятих під час слідчої дії; при цьому ч. 7 ст. 223 КПК України передбачає обов`язкову участь понятих саме при освідуванні особи, а не під час відібрання біологічних зразків у особи.

З урахуванням зазначеного та з огляду на наявність добровільної згоди особи, що підлягала освідуванню, Верховний Суд у справі № 318/1411/18 дійшов висновку про відсутність підстав для визнання доказу недопустимим.

Таким чином, враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду, та наявність добровільної згоди підозрюваного ОСОБА_2 та його адвоката Чернявського Р.М. на проведення слідчої дії за відсутності понятих, суд прийшов до висновку, що протиправність у діях ОСОБА_1 з відібрання біологічних зразків на виконання постанови прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 Кошового І.О. від 26.02.2020 у кримінальному провадженні № 0004913 у підозрюваного ОСОБА_2 відсутня, що вказує на безпідставність притягнення позивача відповідачем до дисциплінарної відповідальності у цій частині.

Стосовно обставин непідготовки разом зі старшим слідчим ОСОБА_5 за три дні до проведення слідчої дії заявки на конвоювання взятого під варту ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.01.2005 № 60 ДСК затверджено Інструкцію з організації конвоювання затриманих і взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ (далі - Інструкція).

Так, пунктом 1.35 Інструкції (зі змінами, внесеними Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1002 від 02.11.2012) передбачено, що Конвоювання затриманих і взятих під варту осіб для проведення слідчих дій або розгляду справи в суді здійснюється на підставі письмових заявок слідчих суддів, суддів, прокурорів, слідчих, форма яких встановлена у додатку 4.

Контроль за виконанням заявок покладається персонально на заступників начальників - начальників міліції громадської безпеки органів внутрішніх справ. Заявки суддів, слідчих суддів про доставляння затриманих і осіб, які тримаються під вартою, на судові засідання виконуються в першу чергу, при цьому кількість конвойованих не повинна перевищувати кількість місць у приміщеннях для підсудних у місцевих судах

Відповідно до пунктів 1.39, 1.40 Інструкції, у заявках слідчих, дізнавачів і суддів зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові, рік народження затриманої або взятої під варту особи, у вчинені якого злочину ця особа підозрюється чи обвинувачується; місце тримання затриманої чи взятої під варту особи (найменування ІТТ, слідчого ізолятора) місце розгляду справи в суді чи проведення слідчої дії, строк доставки затриманої особи (дата, час), вимоги до режиму тримання (ізоляції) затриманих або взятих під варту осіб на весь час їх конвоювання.

Заявка слідчого, дізнавача чи суду на конвоювання затриманих або взятих під варту осіб надсилається за місцем їх тримання до ІТТ, слідчого ізолятора та до конвойного підрозділу з розрахунку одержання її за три доби до початку проведення слідчих дій чи судового засідання, але не пізніше ніж за добу до відправлення чергового конвойного наряду за плановим маршрутом конвоювання.

Згідно з пунктами 3.27 та 3.28 Інструкції, рішення про конвоювання приймає начальник органу внутрішніх справ (командир підрозділу) на підставі письмових заявок особи або органу, у проваджені якого знаходиться кримінальна справа.

Заявки на виділення конвойних нарядів для охорони затриманих і взятих під варту осіб під час конвоювання до органів судової влади з метою вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, а також заявки для проведення слідчих дій (відтворення обстановки і обставин події та експертизи) або постанови чи ухвали суду з цих питань подаються на ім`я начальника міськрайонного органу (командира підрозділу) за три доби до дня проведення слідчої дії.

У разі термінової потреби проведення слідчих дій заявка на конвоювання може бути направлена начальникові органу внутрішніх справ (командирові підрозділу) з розрахунку одержання Ті не пізніше ніж за добу, але обов`язково з урахуванням можливості призначення наряду та доставлення взятої під варту особи до місця призначення.

Судом встановлено, що як висновком службового розслідування, так і у тексті наказу ГУ НП у м. Києві № 182 від 23.03.2020 встановлено, що старшим слідчим ОСОБА_1 та старшим слідчим ОСОБА_5 за три дні до проведення слідчої дії з відібрання у ОСОБА_2 біологічних зразків не підготовлено письмову заявку на конвоювання взятого від варту ОСОБА_2 для проведення слідчих дій у Голосіївському управлінні поліції.

Суд наголошує, що Дисциплінарним статутом та Порядком № 893 покладено на дисциплінарну комісію та уповноваженого керівника обов`язок щодо повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення дисциплінарного проступку, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Зокрема, частиною 1 статті 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються, зокрема, зазначається обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, а також висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону.

Варто відмітити, що у наведених правовідносинах юридичною кваліфікацією проступку є процесуальна діяльність уповноваженого органу з надання оцінки діяння особи на відповідність ознакам дисциплінарного проступку у розумінні Дисциплінарного статуту, а саме протиправній винній дії чи бездіяльності поліцейського, полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

При цьому, у відповідності до частини 10 статті 19 Дисциплінарного статуту, у разі вчинення дисциплінарного проступку кількома поліцейськими дисциплінарне стягнення застосовується до кожного окремо.

В порушення зазначених вимог у висновку за результатами службового розслідування дисциплінарною комісією лише вказано на обставини відсутності заздалегідь підготовленої письмової заявки на конвоювання взятого від варту ОСОБА_2 для проведення слідчих дій у Голосіївському управлінні поліції, проте не наведено жодного нормативного обґрунтування щодо наявності саме у ОСОБА_1 як слідчого слідчої групи обов`язку щодо виготовлення відповідної заявки та не досліджено причинно-наслідкового зв`язку у діях конвою ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ) та ОСОБА_5 , що також включений до слідчої групи разом з ОСОБА_1 , отже, як наслідок, не встановлено повною мірою у діянні позивача наявності дисциплінарного проступку та вини безпосередньо позивача.

Слід відмітити, що у висновку встановлено, що ОСОБА_7 (поліцейський-водій конвою) змінив маршрут руху конвою з Голосіївського районного суду міста Києва на Голосіївський УП з дозволу старшого конвою ОСОБА_6 , чим порушено вимоги п. 1.27, ч. 2 п. 2.12. та п. 14.8 Інструкції.

В свою чергу, ОСОБА_1 у своїх поясненнях, що відображені у висновку за результатами службового розслідування, вказав, що дізнавшись про доставку 03.03.2020 ОСОБА_2 до Голосіївського районного суду міста Києва він звернувся до ОСОБА_5 з питанням щодо можливості доставки ОСОБА_2 03.03.2020 до Голосіївського УП з метою проведення слідчої дії, на що ОСОБА_5 повідомив, що узгодить це питання з керівництвом. Після чого, через деякий час ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_1 , що 03.03.2020 ОСОБА_2 буде доставлено до Голосіївського УП з метою проведення слідчої дії.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_5 , у яких останній вказав, що після розмови з ОСОБА_1 зателефонував водію конвоя ОСОБА_7 та повідомив про необхідність доставки ОСОБА_2 до управління для відібрання біологічних зразків. 03.03.2020 приблизно о 12:00 год. ОСОБА_5 зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що ОСОБА_2 доставлено до Голосіївського УП.

Отже, ОСОБА_1 був переконаний, що питання доставки підозрюваного вирішено ОСОБА_5 , який безпосередньо звертався до водія конвою ОСОБА_7 з повідомленням про необхідність доставки підозрюваного ОСОБА_2 та на прохання якого і було здійснено таку доставку.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідачем належним чином не обґрунтовано наявність порушень у діях безпосередньо ОСОБА_1 з приводу вчинення дій на зміну маршруту конвою та неналежного оформлення здійснення конвоювання 03.03.2020, що також вказує на відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у цій частині.

Як зазначено вище, відповідно до частин 10, 15 статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Суд зазначає, що у порушення вимог статті 19 Дисциплінарного статуту у висновку за результатами службового розслідування не зазначено відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень, що не відображено і у наказі про накладення стягнення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В порушення частини 2 статті 77 КАС України відповідачем не були надані належні та допустимі докази врахування вищезазначених критеріїв при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення, неможливості застосування інших заходів дисциплінарного впливу та необхідності застосування крайнього виду дисциплінарного стягнення, а саме, звільнення зі служби в поліції.

Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (пункт 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

При цьому, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); пункт 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); пункт 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); пункт 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); пункт 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 8 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об`єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); пункт 47-56 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії» (CASE OF PUTTER v. BULGARIA).

На думку суду, відповідачем в ході судового розгляду справи не надано документального підтвердження наявності підстав для застосування до позивача заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення з посади.

З урахуванням зазначеного, а також встановлених під час судового розгляду справи фактів та обставин, враховуючи, що мотиви та докази відповідача не дають підстав для висновків про наявність достатніх причин для звільнення позивача з посади у порядку пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у відповідній частині щодо протиправності наказу начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 182 від 23.03.2020 в частині застосування до старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади.

Враховуючи, що наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 289 від 01.04.2020 "щодо особового складу" про призначення капітана поліції ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції (з обслуговування мікрорайонів "Теремки-1" та "Теремки-2") Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві видано на виконання накладення дисциплінарного стягнення наказом начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 182 від 23.03.2020, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 289 від 01.04.2020.

Таким чином, беручи до уваги визнання судом протиправними та скасування наказів начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 182 від 23.03.2020 та № 289 від 01.04.2020, суд вказує на наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві.

Згідно з пунктом 24 розділу II Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Позивачем вимога щодо виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків не заявлялась, отже дане питання судом не вирішувалось.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку суду, позивачем доведено відсутність правових підстав для видачі оскаржуваних наказів про звільнення з посади, в той час, як відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування повною мірою не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи понесених позивачем витрат не встановлено.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 182 від 23.03.2020 в частині застосування до старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві № 289 від 01.04.2020 "Щодо особового складу" в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 з посади старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві з призначенням останнього на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції (з обслуговування мікрорайонів "Теремки-1" та "Теремки-2") Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

4. Поновити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) на посаді старшого слідчого відділення № 3 (з розслідування злочинів у сфері транспорту) слідчого відділу Голосіївського управління поліції ГУНП у м. Києві.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко