Справа № 420/7576/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7576/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (; адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2020 року № 2599 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області оформити (видати) посвідку на тимчасове проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.08.2020 року справа №420/7576/20 об 18:00:59 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 року позовну заяву громадянина Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 залишено без руху з підстав необхідності надання доказів сплати судового збору за подання позову немайнового характеру у розмірі 840,80 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

21.08.2020 року за вх.№33069/20 від позивача надійшло клопотання разом із квитанцією №27007 від 19.08.2020 року про сплату судового збору, чим усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст.262 КАС України.

В обґрунтування вимог позову та у відповіді на відзив (вх.№38078/20 від 21.09.2020 року) позивачем вказано, що на підставі Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2018 він перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з 26.05.2018 по 25.11.2018 року. 25.11.2018 позивач був звільнений з Чернігівського ПТПІ у зв`язку з неможливістю його примусового видворення за межі території України, отримав довідку про перебування іноземця або особи без громадянства в ПТПІ та був направлений до ГУ ДМС України в Одеській області. У зв`язку із цим позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, однак йому було відмовлено. За результатом оскарження відмови у оформленні посвідки на тимчасове проживання у судовому порядку заява позивача була повторно розглянута, однак йому знову було відмовлено у оформленні посвідки з аналогічних підстав. Позивач вважає, що відмова суб`єкта владних повноважень не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а наявність судового рішення з викладенням позиції щодо неправомірності застосованих підстав для відмови в оформленні посвідки вказує на необхідність зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області оформити (видати) посвідку на тимчасове проживання, у зв`язку із чим позивач і звернувся до Одеського окружного адміністративного суду.

16.09.2020 року за вх.№37182/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Законність оскаржуваного рішення обґрунтована тим, що довідка про тримання позивача в ПТПІ не відповідала вимогам чинного законодавства, а тому було відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання. Відповідач зазначає, що він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Надаючи оцінку наданій разом із заявою довідці відповідач вказав, що вона отримана без наявності висновку територіального органу ДМСУ про неможливість видворення з України, оскільки позивач перебував в ПТПІ протягом 6 місяців.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати посвідку на тимчасове проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , відповідач вказав, що він наділений дискреційними повноваженням, а у суду відсутні повноваження щодо прийняття рішення, яким накладати обов`язок на міграційну службу діяти всупереч законодавству України, а саме: видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні без проходження відповідної процедури подання та розгляду необхідних документів.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2018 року позивач перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з 26.05.2018 по 25.11.2018 року.

25.11.2018 р. позивач був звільнений з Чернігівського ПТПІ у зв`язку з неможливістю його примусового видворення за межі території України, отримав довідку №441 від 25.11.2018р. про перебування іноземця або особи без громадянства в ПТПІ та був направлений до ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.14).

17.01.2019 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання.

До заяви позивачем було додано,зокрема довідку про перебування іноземця в ПТПІ від 25.11.2018р.

Листом відповідача за № 5100.5.3-729/51.1-19 від 17.01.2019 було відмовлено позивачу у прийнятті документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку із тим, що довідка про тримання громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ПТПІ не відповідає вимогам чинного законодавства.

Не погоджуючись із отриманою відмовою позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду (справа №420/523/19).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 року було визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Ву Суан Мань у прийнятті документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання та зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 щодо видачі посвідки на тимчасове проживання (а.с.68-74).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2019 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 року залишено без змін (а.с.60-67).

Позивач 23.01.2020 року звернувся із заявою-анкетою № НОМЕР_1 про оформлення йому посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с.54).

27.01.2020 року головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ управління у справах іноземців та ОБГ ГУДМС України в Одеській області було складено Висновок про відмову в оформленні та видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні (а.с.56) відповідно до п.п.6 п.6 Порядку від 25.04.2018р. №332. Підставою для формування такого висновку стала невідповідність довідки вимогам підпункту 13 пункту 33 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

У зв`язку із цим 27.01.2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання (а.с.57) на підставі п.п.6 п.61 Порядку, затвердженого постановою Кабміну України від 25.04.2018р. №332.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач звернувся із даним позовом до Одеського окружного адміністративного суду, вимагаючи скасування цього рішення та зобов`язання оформити (видати) посвідку на тимчасове проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

Згідно з ч. 16 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною вісімнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, подана після завершення граничного терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також висновок центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження іноземця або особи без громадянства або з причин, що не залежать від таких осіб, після завершення строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було з`ясовано раніше.

Відповідно до ч. 17 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» окрім документів для відповідної категорії осіб, визначених частинами першою - шістнадцятою цієї статті, іноземці та особи без громадянства подають для отримання посвідки на тимчасове проживання такі документи: 1) чотири кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; 2) паспортний документ іноземця або особи без громадянства з відповідною довгостроковою візою та копією сторінки паспортного документа з такою візою, крім випадків, якщо особа не зобов`язана отримувати таку візу відповідно до цього Закону, інших законів України або міжнародних договорів України; 3) копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку; 4) документ, що підтверджує сплату державного мита та адміністративного збору за видачу, оформлення або продовження строку дії посвідки.

Згідно з п. 21 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті. У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Згідно п.п.13 п.33 Порядку, затвердженого постановою Кабміну України №322 від 25.04.2018р., крім документів, зазначених у пункті 32, залежно від категорії іноземців та осіб без громадянства, визначених статтею 4 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, подаються: для іноземців або осіб без громадянства, які звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України чи яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, - довідка про утримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, яка видається на підставі висновку ДМС про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження чи з інших причин, що не залежать від таких осіб, після завершення граничного строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було виявлено раніше.

Згідно п.61 Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Суд встановив, що підставою відмови у оформленні посвідки на тимчасове проживання було те, що довідка про тримання громадянина ОСОБА_1 в Чернігівському ПТПІ не відповідає вимогам чинного законодавства.

По-перше, суд звертає увагу, що вказана у пп.6 п.61 Порядку підстава для відмови в оформленні посвідки передбачає або ненадання документів, або їх надання із порушенням встановлених строків.

Під час прийняття оскаржуваного рішення та в ході судового розгляду справи не встановлено факту несвоєчасного подання документів.

Більше того, пп.13.п.33 Порядку визначає, що для вказаних обставин обов`язковим документом для надання є довідка, а не висновок, на підставі якого довідка була складена.

Тобто, в контексті надання необхідних документів та дотримання строків їх надання позивачем дотримано норми чинного законодавства.

По-друге, суд зазначає, що належне та своєчасне документування іноземця необхідною для оформлення посвідки на тимчасове проживання довідкою цілком залежить від суб`єкта владних повноважень, а саме територіального органу ДМС України, який розмістив іноземця або особу без громадянства в ПТПІ. Зазначена довідка надається адміністрацією ПТПІ на підставі висновку про неможливість примусового видворення з України, складеного територіальним органом ДМС України, який розмістив іноземця у ПТПІ.

Відповідач звертався з позовом про продовження строку утримання позивача, однак судовим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2018 року у справі №522/20245/18, залишеним в силі Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 року, відповідачу відмовлено у продовжені такого строку.

Отже, обставини, які перешкоджають примусовому видворенню ОСОБА_1 , були відсутні, при цьому висновок про неможливість примусового видворення ОСОБА_1 не складався. Втім, довідка ПТПІ була складена.

Таким чином, суд робить висновок, що позивач не був примусово видворений за межі України з причин, незалежних від позивача, а тому, відповідно до положень ч.18 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивач вважається таким, який на законних підставах тимчасово перебуває в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють його примусове видворення за межі України.

Враховуючи, що саме від дій відповідача залежало документування позивача довідкою про утримання у ПТПІ належного зразку та дотримання при цьому порядку видачі такої довідки, суд робить висновок, що відповідач протиправно відмовив позивачу у оформленні посвідки на тимчасове проживання, не вмотивувавши причини для цього, зазначені у п.п.6 п.61 Порядку №332.

Європейський суд неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення "Москаль проти Польщі").

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії").

Застосовуючи до даних обставин висновки Європейського суду з прав людини суд вказує, що питання «дійсності» довідки від 25.11.2018 року відповідачем у судовому порядку не оскаржувалось. Фактично, Головне управління посилаючись на недотримання порядку видачі довідки, яке повністю залежить від держави в особі органів виконавчої влади, порушує право позивача, хоча останній ніяк вплинути на це не може.

Таким чином, суд констатує, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2020 року № 2599 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстави п.п.6 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання є протиправним, а відмова громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 у оформленні посвідки на тимчасове проживання з підстави невідповідності наданої довідки від 25.11.2018 року положенням пп.13 п.33 цього ж Порядку є необґрунтованою та в основу такого рішення покладена неправомірно.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати посвідку на тимчасове проживання суд робить висновок, що вона не може бути задоволена з огляду на наступне.

Суб`єкти владних повноважень, відповідно до законодавства України, наділені свободою розсуду при вирішенні питань, віднесених до їх компетенції, тобто дискреційними повноваженнями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Зазначене відображається у положеннях ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно із якими, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд констатує, що в межах даного спору не йдеться про неналежне виконання відповідачем рішення адміністративного суду у справі №420/523/19, за яким відповідач мав повторно розглянути заяву позивача, подану вперше 17.01.2019р., натомість, в межах даної справи встановлені інші обставини, що спричинили виникнення спору, - звернення позивача із новою заявою-анкетою 23.01.2020р., за якою він отримав не повторну, а нову відмову у видачі посвідки.

За таких обставин, виходячи з того, що видача посвідки на тимчасове проживання належить до виключної компетенції територіального органу ДМС України та передбачає дослідження інших підстав для прийняття рішення, ніж ті, що досліджені судом під час розгляду даної справи, суд робить висновок, що порушене право позивача має бути відновлене шляхом зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 23.01.2020р. щодо видачі посвідки на тимчасове проживання по суті з урахуванням висновків суду, викладених у судовому рішенні, його правової позиції.

Зокрема, суд звертає увагу, що відмова громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 у оформленні посвідки на тимчасове проживання з підстави невідповідності наданої довідки від 25.11.2018 року положенням пп.13 п.33 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання є необґрунтованою та в основу такого рішення покладена бути не може в подальшому.

За сукупністю вищевикладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідач не навів будь-яких змістовних аргументів на противагу доводам позовної заяви, не довів, що його рішення прийнято на підставах, встановлених законодавством, отже позов підлягає задоволенню частково.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. (а.с.29), і ці витрати згідно ч.1 ст.139 КАС України суд покладає на відповідача.

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 судових витрат зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. на підставі ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (; адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 27.01.2020 року № 2599 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 23.01.2020р. №11450600 щодо видачі посвідки на тимчасове проживання по суті з урахуванням висновків суду, викладених у судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян