Справа № 826/18135/14
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- скасувати наказ Генерального прокурора України (нове найменування - Офіс Генерального прокурора) №1476к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Харківської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Харківської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено повністю:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №1476к від 24 жовтня 2014 року №1476к "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Харківської області;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 2 698645 грн 73 коп. (два мільйони шістсот дев`яносто вісім тисяч шістсот сорок п ять гривень, 73 коп.);

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Харківської області;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Додатковим судовим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року було зобов`язано Офіс Генерального прокурора поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням від 15 червня 2020 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Скаржник вказує на те, що Законом України «Про очищення влади» не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно неможливості звільнення осіб, які підпадають під відповідні критерії, як і не передбачено вказаним Законом обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів щодо таких осіб, у тому числі їх належності до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Також скаржник вважає, що є неналежним відповідачем за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки нарахування і виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалася прокуратурою Харківської області. Окрім того скаржник вказує на неправильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку сум, що підлягають стягненню. Скаржник посилається на помилковість розгляду даної справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що наказ про звільнення з посади є протиправним, оскільки для застосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» Генеральна прокуратура України зобов`язана була провести перевірку та встановити наявність в його рішеннях, діях або бездіяльності ознак вчинення заходів, передбачених ч.2 ст.1 вказаного Закону, а самого факту зайняття посади заступника прокурора області в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року є недостатньо для звільнення з посади. Також позивач зазначає, що судом першої інстанції було правильно розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу. Окрім того позивач вважає вірним висновок суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку з Офісу Генерального прокурора, оскільки з посади заступника прокурора Харківської області його було звільнено саме наказом Генерального прокурора України (нове найменування - Офіс Генерального прокурора), та саме Офіс як головний розпорядник бюджетних коштів зобов`язаний провести відповідні виплати.

Під час судового засідання представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2020 року - скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Положеннями ч. 2 ст. 317 КАС України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 04 вересня 2014 року обіймав посаду заступника прокурора Харківської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1258к від 04 вересня 2014 року.

16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України "Про очищення влади".

24 жовтня 2014 року позивачем була подана на ім`я Генерального прокурора України заява, в якій викладені обґрунтування відсутності підстав для застосування відносно позивача заборони, передбаченої ч. З ст. 1 Закону.

На підставі довідки про результати вивчення особової справи, наказом Генерального прокурора України № 1476к від 23 жовтня 2014 року позивача звільнено із займаної посади заступника прокурора Харківської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Підставою для прийняття наказу про звільнення є те, що посади, які позивач обіймав у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року відповідають критеріям, визначеним п. 8 ч. 1 ст. 3 Закон України "Про очищення влади" , а тому на позивача розповсюджуються заборони, передбачені ч. 3 ст. 1 зазначеного Закону.

Не погоджуючись із наказом про звільнення з посади, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів щодо прийняття позивачем рішень, вчинення дій чи допущення бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Також суд першої інстанції зазначав, що на час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді, а відтак, та у силу положень статті 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади.

Перевіряючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Згідно п.7-2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в ч. 3 ст. 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє їх з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Встановлення на підставі відомостей, наявних в особових справах, що до осіб застосовується заборона, зазначена в ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" на основі критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, є підставою для звільнення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, зокрема, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

Судом встановлено, що підставою для звільнення позивача були відомості про перебування позивача на посаді заступника прокурора Кіровоградської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1554к від 28 грудня 2005 року та з 18 серпня 2010 року до 22 лютого 2014 року посади заступника прокурора Харківської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1173к від 18 серпня 2010 року.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 та ч. 1 ст. 62 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У Проміжному висновку Венеціанської комісії від 16 грудня 2014 року № 788/2014 щодо Закону України "Про очищення влади" (далі - Проміжний висновок) зазначено, що люстрація "може бути використана тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб`єкт люстрації, створення життєздатної вільної демократії шляхом використання суб`єктом службового становища з метою порушення прав людини або блокування процесу демократизації". Таким чином, люстрація не може бути використана для покарання, відплати або помсти; покарання може бути винесене тільки за минулу злочинну діяльність на основі Кримінального кодексу і у відповідності з усіма процедурами і гарантіями кримінального переслідування.

Натомість в Остаточному висновку Венеціанської комісії щодо Закону України "Про очищення влади" від 19 червня 2019 року № 788/2014 (далі - Остаточний висновок) зазначено, що питання люстрації безпосередньо порушується в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи №1096 (1996) про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем. Резолюція наголошує, що люстраційні заходи "можуть бути сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв". Цими критеріями є: провина, саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості та право на судовий перегляд ухваленого рішення; різні функції та цілі люстрації, а саме захист новоствореної демократії, і кримінальне право, тобто покарання осіб, які вважаються винними, повинні дотримуватися; також люстрація повинна мати жорсткі обмеження у часі, як у період її застосування, так і в період, впродовж якого здійснюється перевірка.

Венеціанська комісія наголошує на тому, що відповідно до концепції "демократії, здатної захистити себе" держава має право відстороняти від доступу до зайняття державних посад осіб, які можуть становити загрозу демократичній системі та/або показали себе негідними служити суспільству. Водночас ЄСПЛ зазначив у справі "Жданока проти Латвії", що "щоразу, коли держава має намір покладатися на принцип "демократії, здатної захистити себе" для виправдання втручання у права особистості, вона повинна ретельно оцінювати масштаби та наслідки цього заходу, щоб переконатися у тому, що <...> рівновагу буде досягнуто". Таким чином, правова норма, яка накладає обмеження на доступ до державних посад, має бути чіткою й обґрунтованою за характером та повинна дотримуватися принципу пропорційності.

У п. 50 Остаточного висновку Венеціанська комісія зазначила, що частинами першою-другою ст. 3 Закону України "Про очищення влади" передбачено дискваліфікацію певних осіб на основі того, що вони обіймали посади під час президентства ОСОБА_3 у 2010-2014 роках або під час подій Майдану на рубежі 2013-2014 років. Дискваліфікація, заснована виключно на посаді, яку обіймала особа, a priori не суперечить міжнародним стандартам, за умови, що мова йде про посади в установах, відповідальних за серйозні порушення прав людини і винних у серйозних випадках халатності. Венеціанська комісія недостатньо переконана, що всі посади, зазначені в частинах першій-другій статті 3, відповідають цій вимозі. Однак вона відзначає, що українська влада може краще оцінити, які з державних установ відігравали значну роль у недемократичних процесах упродовж двох зазначених періодів.

Верховний Суд у постанові від 18 червня 2020 року у справі № 826/18250/14 констатував, що складність правових питань, які постали перед судами та з якими національна правова система стикнулася вперше, потребувала висновків Конституційного Суду України, оскільки доводи позивачів серед іншого ґрунтуються на доводах про неконституційність положень Закону України "Про очищення влади", зокрема в частині суперечності його норм приписам ст. 61 Конституції України щодо індивідуалізації юридичної відповідальності.

Разом з тим конституційні подання Пленуму Верховного Суду України та сорока семи народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень ч.ч. 3 і 6 статті 1; ч.ч. 1, 2, 3, 4, і 8 ст. 3, п. 2 ч. 5 ст. 5; п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" залишаються невирішеними на час апеляційного розгляду справи.

Водночас Європейський суд з прав людини 17 жовтня 2019 року ухвалив рішення у справі "Полях та інші проти України", яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного та стосувалося звільнення державних службовців на підставі приписів Закону України "Про очищення влади".

У цій справі Європейський суд з прав людини констатував порушення, зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року (право на повагу до приватного життя) щодо усіх п`яти заявників. Суд відзначив, що закони про люстрацію, які він розглядав у своїх попередніх справах, стосувалися підозрюваних співробітників тоталітарних служб безпеки. На відміну від цього, чотири перших заявники працювали в апараті держави, яка як мінімум в принципі заснована на демократичних конституційних принципах. До того ж заходи, передбачені Законом України "Про очищення влади", виглядали як форма колективної відповідальності за роботу у часи Президента України ОСОБА_3 , незважаючи на роль, яку відігравала та чи інша особа, та її зв`язок з певними антидемократичними явищами. Тому, на переконання Європейського суду з прав людини, не можна виключити, що ухвалення Закону мало на меті помсту особам, які працювали на попередні уряди. Це зумовлювало політизацію державної служби, яка суперечить проголошеній меті законодавства про очищення влади. У практиці Європейського суду з прав людини є усталеним принцип, що люстрація не може використовуватися як засіб покарання, відплати або помсти. Цей принцип застосовується й до згаданого Закону.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом України "Про очищення влади" заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_3 був Президентом України.

Європейський суд з прав людини констатував, що заходи, застосовані до заявників, були дуже жорсткими і широкими у їхньому застосуванні. Щоб виправдати застосування таких заходів без оцінки індивідуальної ролі заявників, потрібно було б навести дуже переконливі причини. Однак Уряд не продемонстрував, що такі причини обговорювалися в рамках парламентських дебатів, які передували прийняттю Закону України "Про очищення влади". Крім того, на думку ЄСПЛ, цей Закон створює враження невідповідності між проголошенням презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності серед основних його засад і тим, як Закон застосовувався на практиці.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів враховує, що основні засади очищення влади були визначені у ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до ч. 2 ст. 1 вказаного Закону очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Разом з тим інші норми Закону України "Про очищення влади" вказують на те, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади пов`язується із самим лише фактом зайняття певних посад незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Визначений у п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" підхід до виявлення осіб, на яких поширюються відповідні заборони та до їх звільнення не передбачає потреби та можливості врахування індивідуальних дій чи зв`язку особи з антидемократичними подіями в Україні.

Скаржник зазначає, що наявність чи відсутність фактів, які б вказували вчинення ОСОБА_1 дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини перед прийняттям наказу від 23 жовтня 2014 року № 1476к - не перевірялася. Відповідач наголошує на тому, що Закон України "Про очищення влади" не зобов`язував проводити таку перевірку щодо позивача.

Верховний Суд у постанові від 11 червня 2020 року у справі № 815/1745/15 зазначив, що відсутність у Законі України "Про очищення влади" процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених ч. 2 ст. 2 КАС України. Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіряючи наказ від 23 жовтня 2014 року № 1476к на відповідність критеріям правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, колегія суддів враховує, що згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, першочергово колегія суддів вважає необхідним дослідити обставини, з якими саме відповідач пов`язує можливість застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Відповідач стверджує, що достатніми підставами для звільнення та застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади" є той факт, що ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

Колегія суддів зауважує, що саме собою зайняття такої посади не свідчить, що ОСОБА_1 сприяв своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення індивідуального підходу в застосуванні заборон, установлених Законом України "Про очищення влади", потребує встановлення фактів, які б підтверджували, що поведінка ОСОБА_1 відповідала ознакам, що визначені у ч. 2 ст. 1 вказаного Закону.

Натомість у цій справі, як і в справі "Полях та інші проти України", відповідач не стверджує, що саме позивач вчинив які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини.

Оскільки судом не було встановлено обставин, які б свідчити що ОСОБА_1 своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, колегія суддів приходить до висновку про те, що заборона, передбачена Законом України "Про очищення влади", була поширена на позивача необґрунтовано та невиправдано.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу Генерального прокурора України №1476к від 23 жовтня 2014 року є законною, обґрунтованою і підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наказ Генерального прокурора України №1476к від 23 жовтня 2014 року є протиправним, підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на раніше займаній посаді заступника прокурора Харківської області.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Скаржник стверджує, що він є неналежним відповідачем за вимогами про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими доводами відповідача та зазначає, що Офіс Генерального прокурора є головним розпорядником бюджетних коштів та відповідно до п.п. 7 п. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечує ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» систему прокуратури становлять, зокрема, обласні прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року №505, визначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228. Пунктом 13 зазначеного Порядку передбачено, що головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності та правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету, додержання діючих ставок (посадових окладів), норм, цін, лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства.

Кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету розпорядників нижчого рівня затверджуються головним розпорядником (п. 37 Порядку).

Відтак обласна прокуратура є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно приймає рішення щодо фінансових зобов`язань у межах виділених їм бюджетних повноважень.

Враховуючи, що органами, які відповідають за нарахування та виплату заробітної плати прокурора є органи прокуратури відповідного рівня, то саме на прокуратуру Харківської області покладено обов`язок з нарахування і виплати заробітної плати позивачу.

Судом встановлено, що позивач обіймав посаду заступника прокурора Харківської області. Заробітна плата нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 прокуратурою Харківської області, а не Генеральною прокуратурою України. Викладене, також підтверджується довідкою від 29 жовтня 2014 року №18-487 про суму нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за січень-жовтень 2014 року, виданою прокуратурою Харківської області ( т.1 а.с. 37).

Зазначене свідчить, що Офіс генерального прокурора не є належним відповідачем за позовною вимогою про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з доводами Офісу генерального прокурора, що оскільки заробітна плата нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 прокуратурою Харківської області, а не Генеральною прокуратурою України, то належним відповідачем щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є прокуратура Харківської області.

Аналогічна позиція щодо застосування наведених норм постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №808/892/17.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з Генеральної прокуратури України на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу були заявлені до неналежного відповідача.

У відповідності до ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Зазначена норма права вказує на те, що питання про залучити особи до участі у справі в якості співвідповідача може бути вирішене судом першої інстанції до ухвалення рішення у справі.

Залучення до участі у справі співвідповідача на стадії апеляційного провадження Кодексом адміністративного судочинства України не передбачене.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були заявлені до неналежного відповідача, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на залучення до участі у справі співвідповідача, колегія суддів вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів, керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує також позицію Верховного Суду, що викладена у постанові 30 вересня 2019 року у справі № 819/940/18 та звертає увагу позивача на те, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє його права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 15 червня 2020 року, та є підставами для його скасування в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про помилковість розгляду даної справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки з огляду на положеннями частини четвертої статті 12 КАС України спір у цій справі не відноситься до справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неможливість виконати рішення від 15 червня 2020 в частини поновлення ОСОБА_1 на посаді з огляду на наявність в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" відомостей щодо позивача про застосування заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», оскільки такі доводи стосуються порядку виконання рішення суду.

Окрім того колегія суддів звертає увагу, що додатковим судовим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року було зобов`язано Офіс Генерального прокурора поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади». Вказане рішення не є предметом апеляційного перегляду.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2020 року - скасувати в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та відмовити у задоволенні адміністративного позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 242, 290, 291, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2020 року в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 2 698645,73 грн. (два мільйони шістсот дев`яносто вісім тисяч шістсот сорок п ять гривень 73 коп.) та в частині звернення до негайного виконання стягнення з Офісу Генерального прокурора (вулиця Різницька, 13/15, Київ, 01011, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку

Постанова складена у повному обсязі 26 жовтня 2020 року.