Справа № 460/2656/20
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 жовтня 2020 року м. Рівне №460/2656/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Нор У.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача:

№ від 27 грудня 2019 року, згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів в сумі 250000грн;

№ від 27 грудня 2019 року, згідно з яким до позивача штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг в сумі 11200грн;

№ від 27 грудня 2019 року, згідно з яким до позивача штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, за порушення норм регулювання обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг в сумі 1грн.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що в ході проведення фактичної перевірки посадовими особами відповідача було встановлено порушення позивачем вимог законодавства в сфері виробництва, зберігання оптової та роздрібної торгівлі пальним. Встановлені порушення були відображенні в акті перевірки від 11 грудня 2019 року № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 , який, в свою чергу, став підставою для прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень. Проте, позивач не погоджується з висновками контролюючого органу щодо допущення порушення вимог законодавства в сфері обігу пального та вважає їх хибними. Так, позивач вказує, що застосування до особи фінансових санкцій за роздрібну торгівлю пальним без наявності ліцензій, прямо пов`язане із встановленням факту продажу такого підакцизного товару, виходячи з визначення поняття роздрібної торгівлі. При цьому, якщо пальне відпускалося на власні потреби через паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки, то такі колонки є лише засобами вимірювання пального. Позивач звертає увагу на те, що в матеріалах перевірки відсутні докази здійснення ним роздрібної реалізації пального без наявності ліцензії станом на день проведення фактичної перевірки. Також позивач наголошує, що для застосування фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», контролюючий орган повинен довести, що платник податків здійснював реалізацію не облікованих товарів. Висновок про порушення порядку ведення обліку товарів за місцем їх реалізації та зберігання зроблений посадовими особами відповідача лише на підставі встановлення факту перебування пального (бензину А-92) в кількості 200л. без облікових документів, тобто невідповідності між залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей) за даними обліку та фактичними залишками запасів (товарно-матеріальних цінностей). Однак, сам по собі факт надлишку палива не свідчить про порушення порядку обліку товарів за місцем їх реалізації та зберігання, оскільки може бути наслідком інших обставин. Таким чином, позивач вважає, що перевіряючі ототожнили надлишок товарів з таким порушенням як реалізація товарів, які не обліковані в установленому порядку, хоча факт реалізації пального (бензину А-92) нічим не підтверджений. Більше того, позивач вказує, що всупереч приписам статті 81 Податкового кодексу України, наказ відповідача про проведення перевірки від 9 грудня 2019 року № 848 не містить відомостей про підстави для проведення фактичної перевірки та період діяльності, що буде перевірятися. З наведених вище підстав, позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області відповідно до наказу від 9 грудня 2019 року № 848 та на підставі направлень від 9 грудня 2019 року № 142 та № 143, проведено фактичну перевірку додержання ФОП ОСОБА_1 вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної пальним у господарській одиниці, яка належить позивачу. В ході проведення даної перевірки встановлено факт реалізації дизельного пального на загальну суму 400грн без наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним та без застосування реєстратора розрахункових операцій. Крім того, в ході проведення такої перевірки було встановлено, що в реалізації знаходилося пальне (бензин А-92) в кількості 200л., на яке відсутні товарно-супровідні документи, що свідчить про реалізацію позивачем пального не облікованого у встановленого законодавством порядку. Вказані порушення були зафіксовані в акті перевірки від 11 грудня 2019 року № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 , на підставі якого в подальшому прийнятті оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Таким чином, відповідач стверджує, що оспорювані податкові повідомлення-рішення від 27 грудня 2019 року №№ , , прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

6 квітня 2020 року позовна заява надійшла до суду.

10 квітня 2020 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Також вказаною ухвалою у справі призначене підготовче засідання на 6 травня 2020 року.

6 травня 2020 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці.

8 травня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

12 травня 2020 року ухвалою суду в справі призначене наступне підготовче засідання на 2 червня 2020 року.

2 червня 2020 року ухвалою суду підготовче провадження у справі відкладено на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 30 червня 2020 року.

16 червня 2020 року відповідач подав до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання.

30 червня 2020 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді.

6 липня 2020 року ухвалою суду підготовче засідання у справі призначене наступне підготовче засідання на 21 липня 2020 року.

21 липня 2020 року відповідач подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та проведення підготовчого засідання без участі його уповноваженого представника.

Того ж дня, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті на 19 серпня 2020 року.

14 серпня 2020 року до суду від позивача надійшла заява про проведення судового розгляду справи за його відсутності.

19 серпня 2020 року судове засідання у справі не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді.

28 вересня 2020 року ухвалою суду в справі призначене наступне судове засідання на 7 жовтня 2020 року.

7 жовтня 2020 року до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Того ж дня, на підставі частин першої, дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судом постановлена ухвала про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

Позивач з 12 листопада 2003 року має статус фізичної особи-підприємця, що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.38) та не заперечується сторонами згідно зі змістом заяв по суті.

11 грудня 2019 року працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області, відповідно до наказу від 9 грудня 2019 року № 848 (а.с. 31), на підставі направлень від 9 грудня 2019 року №№ 142, 143 (а.с. 34-35), проведена фактична перевірка додержання ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства України сфері обігу підакцизних товарів у господарській одиниці АЗС, яка належить позивачу та розташована по АДРЕСА_1 , за наслідками якої складено акт (довідку) від 11 грудня 2019 року за реєстраційним № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 (а.с. 32-33).

З вказаного вище акта (довідки) слідує, що в ході проведення перевірки відповідної господарської одиниці встановлений факт реалізації дизельного пального в кількості 15 літрів на суму 400грн по ціні 26,50грн за літру. Розрахункова операція проведена на повну суму покупки, розрахунковий фіскальний чек не роздрукований та не виданий, тобто операцію проведено без застосування реєстратора розрахункових операцій. Крім того, станом на момент проведення перевірки на АЗС ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним була відсутня. Також на момент перевірки встановлені залишки, зокрема, бензину А-92 в кількості 200 літрів по ціні 28грн за літру, на які були відсутні облікові документи. Наведеним, як стверджує відповідач, порушено вимоги:

1) статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР (зі змінами та доповненнями);

2) пунктів 1, 2, 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 6 липня 1995 року № 265/95-ВР (зі змінами та доповненнями).

На підставі акта (довідки) перевірки від 11 грудня 2019 року за реєстраційним № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення форми «С» від 27 грудня 2019 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 1грн (а.с. 43), № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 250000грн (а.с. 44) та № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 11200грн (а.с. 45).

Не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог податкового законодавства, що виразилося у незазначені в наказі від 9 грудня 2019 року № 848 підстав для призначення фактичної перевірки, суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу другого пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі -ПК України), цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 61.1 статті 61 ПК України встановлено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В свою чергу, у відповідності до підпункту 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України, податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Також пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Види документальних перевірок, порядок планування, проведення та оформлення їх результатів, що проводяться контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, встановлюються Митним кодексом України.

За правилами підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Аналіз наведених вище норм ПК України дозволяє прийти до висновку про те, що фактична перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу оформленого наказом. При цьому, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального є самостійною обставиною з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання за умови дотримання процедурних питань (прийняття наказу, вручення наказу, направлень, пред`явлення службових посвідчень) та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. Тобто, в даному випадку достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 22 травня 2018 року в справі № 810/1394/16 (адміністративне провадження № К/9901/32687/18).

Суд враховуючи наведені вище положення податкового законодавства та кореспондуючи їх зі змістом наказу відповідача від 9 грудня 2019 року № 848 констатує, що окреслений наказ містить підставу для призначення перевірки, а саме підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, тобто здійснення функцій, визначених законодавством України у сфері обігу пального.

Водночас, суд вважає прийнятними доводи позивача щодо допущення відповідачем процедурних порушень, які полягають у відсутності в наказі про призначення перевірки відомостей щодо періоду діяльності, який буде перевірятися.

Однак, з даного приводу суд на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 21 лютого 2019 року в справі № 820/5481/17 (адміністративне провадження №К/9901/49448/18). Так, у вказаному судовому рішенні Верховний Суд зазначив, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач допустив посадових осіб відповідача до проведення фактичної перевірки.

Як встановлено судом, наказ від 9 грудня 2019 року № 848 «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_1 », виданий відповідачем на підставі підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України та статті 16 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР (а.с. 31), перевірка проведена працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області на підставі направлень від 9 грудня 2019 №№ 142, 143 у строк, визначений в них (10 робочих днів), та які 11 грудня 2019 року пред`явлені під розписки позивачу, про що свідчать його підписи у таких направленнях (а.с. 34-35).

Акт (довідка) перевірки від 11 грудня 2019 року № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 складений у двох примірниках, один з яких отриманий позивачем, зауважень до такого акта у позивача не було, про що свідчить його підпис із дописом «немає» в графі «Зауваження до акта перевірки» (а.с. 32-33).

Разом з тим, до вказаного акту (довідки) перевірки додано пояснення позивача від 11 грудня 2019 року (написані власноруч) (а.с. 36), які підтверджують факт реалізації ним дизельного палива на загальну суму 400грн по ціні 26,50грн за літру за відсутності ліцензії на роздрібну торгівлю пальним; проведення розрахунку на повну суму без застосування РРО.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналіз вказаної правової норми свідчить про те, що відповідач повинен доводити правомірність свого рішення, дій чи бездіяльності. Водночас, позивач не позбавлений обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Тобто, обов`язок доказування в адміністративному процесі не покладено виключно на суб`єкта владних повноважень, а розподілений в залежності від вимог та заперечень.

У даному випадку обов`язок доказування правомірності спірних рішень належить відповідачу, в той час як позивач зобов`язаний підтвердити належними та допустимими доказами спростування обставин, які стали підставою для прийняття контролюючим органом таких рішень, а також підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.

Враховуючи викладене, посилання позивача на те, що 11 грудня 2019 року він не здійснював реалізації дизельного палива в кількості 15 літрів на суму 400грн по ціні 26,50грн за літру, суд вважає неприйнятними, оскільки змістом акта (довідки) перевірки від 11 грудня 2019 року № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 та пояснень до нього від 11 грудня 2019 року підтверджується протилежне. При цьому, суд враховує, що підпис позивача на вказаних документах візуально ідентичний підпису на позовній заяві та клопотаннях (заявах), який здійснено ОСОБА_1 особисто. Доказів того, що підписи ним не здійснювалися позивачем не надано, а тому у суду відсутні сумніви щодо їх автентичності.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту і роздрібної торгівлі пальним, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального визначені Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР (далі - Закон № 481/95-ВР; тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 481/95-ВР, ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

В силу вимог частини двадцятої статті 15 Закону №481/95-ВР, роздрібна торгівля, зокрема, пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю.

Статтею 15 Закону № 481/95-ВР також встановлено, що ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на п`ять років.

Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання, до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).

Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.

Згідно з підпунктом 27 пункту 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 (далі - Положення № 227), Державна податкова служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює, зокрема, ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва пального, з оптової, роздрібної торгівлі та зберігання пального і контроль за таким виробництвом.

При цьому, пунктом 7 Положення № 227 визначено, що Державна податкова служба України здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи.

Відповідно до положень статті 16 Закону № 481/95-ВР, контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Згідно з приписами підпункту 19-1.1.4 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України, контролюючі органи здійснюють контроль, зокрема, за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.

За правилами частини першої статті 17 Закону № 481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі, зокрема, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Так, згідно з абзацом 9 частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР, до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів, зокрема, у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії - 250000 гривень.

Аналіз наведених норм Закону №481/95-ВР свідчить про те, що роздрібна торгівля пальним може здійснюватися суб`єктом господарювання лише за наявності у нього ліцензії на роздрібну торгівлю. Проте, у разі здійснення роздрібної торгівлі пальним без наявності ліценції до суб`єкта господарювання застосовується штраф.

У поясненнях від 11 грудня 2019 року (а.с. 36) позивачем зазначено: «Документи на ліцензію перебувають на стадії виготовлення.».

Відсутність у позивача ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним не заперечувалася останнім і за змістом позовної заяви.

Таким чином, податкове повідомлення рішення форми «С» від 27 грудня 2019 року № про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 250000грн, прийняте відповідачем в порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством, в межах наданих йому повноважень, обґрунтовано і правомірно.

Що стосується позовної вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень від 27 грудня 2019 року №№ , , суд зазначає наступне.

Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначаються Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 6 липня 1995 року № 265/95-ВР (далі Закон № 265/95-ВР).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 265/95-ВР, контроль за додержанням суб`єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), інших вимог цього Закону здійснюють органи доходів і зборів шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.

Так, в ході проведення працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області фактичної перевірки було також встановлено відсутність документів на пальне (бензин А-92) в кількості 200л. по ціні 28грн за літру, що підтверджується актом (довідкою) перевірки від 11 грудня 2019 року № 226/17-00-32-01/ НОМЕР_1 . При цьому, суд повторює, що вказаний акт (довідка) не містить жодних зауважень з боку позивача щодо недостовірного відображення в ньому обставин перевірки.

Пунктами 1, 2, 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР визначено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції; вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР, за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідності у юридичних осіб на місці проведення розрахунків суми готівкових коштів сумі коштів, зазначеній у денному звіті, більше ніж на 10 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а в разі використання юридичною особою розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; не роздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: вчинене вперше - 1 гривня.

В силу вимог статті 20 Закону № 265/95-ВР, до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з розрахунком штрафних (фінансових) санкцій (а.с. 42), сума штрафних санкцій становить:

1) 11200грн (5600грн*200%) за ведення з порушенням порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів місцем їх реалізації та зберігання;

2) 1грн за не проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи вчинене вперше.

Таким чином, податкові повідомлення-рішення форми «С» від 27 грудня 2019 року №№ , про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 1грн та 11200грн відповідно, прийняті відповідачем в порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством, в межах наданих йому повноважень, обґрунтовано і правомірно.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність прийнятих рішень підтверджено належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України щодо розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Відінська, 12; ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень форми «С» від 27 грудня 2019 року №№ , , , - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 27 жовтня 2020 року.

Суддя У.М. Нор