Справа № 380/5557/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5557/20 пров. № А/857/11055/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Кухтея Р.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року, ухвалене суддею Кухар Н.А. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 380/5557/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 до 03.04.2017;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період служби з 01.01.2017 до 03.04.2017 у розмірі 10 051, 20 грн;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 03.04.2017 до 06.07.2020 у розмірі 298 285,40 грн;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що відповідачем в порушення вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення в період з 01.01.2017 до 03.04.2017 не виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Позивач додаткового зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а її проведення у зв`язку зі зростанням споживчих цін є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 до 03.04.2017.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.01.2017 по 03.04.2017 включно.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвали рішення, яким стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період служби з 01.01.2017 до 03.04.2017 у розмірі 10051,20 грн; суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.04.2017 до 06.07.2020 у розмірі 298 285,40 грн.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що судом першої інстанції не встановлено фактичних обставин, а саме базового місяця нарахування індексації, що може призвести до повторного звернення до суду з позовом, оскільки має значення для правильного нарахування відповідачем індексації. Також вказує на розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день подання позову.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що в апеляційній скарзі позивач не наводить беззаперечного обґрунтування незаконності судового рішення із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а тому вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що згідно витягу із наказу Начальника 7 прикордонного загону (І категорія) Західного регіонального управління (І категорія) Державної прикордонної служби України від 03 квітня 2017 року за № 79-ос 1 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії номера обслуги 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби тип С у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби до 1 прикордонного загону (1 категорія) м. Маріуполь Східного регіонального управління (І категорія) Державної прикордонної служби України, з 03 квітня 2017 року.

Згідно довідки розрахунку індексації грошових доходів населення за період 2017 № 315 від 26.05.2020 та довідки №314 про нараховане та виплачене грошове забезпечення з січня 2017 р. по грудень 2017 р., ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення у спірний період не нараховувалася та не виплачувалася.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01.01.2017 до 03.04.2017 відповідач протиправно, без наявності для цього правових підстав, не нараховував та не виплачував позивачу індексацію його грошового забезпечення, а тому визнав доводи та вимоги позивача в цій частині обґрунтованими. Щодо вимог про стягнення з відповідача конкретної суми індексації грошового забезпечення за період служби з 01.01.2017 до 03.04.2017, то суд зазначив, що нарахування індексації належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця та оскільки така індексація позивачу не нараховувалася, суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача її суму.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.04.2017 до 06.07.2020 у розмірі 298 285,40 грн із нарахування і виплатою суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення суд визнав передчасними.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 3 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону .

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-XII від 03 липня 1991 року (далі Закон 1282-XII).

У статті 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами 1, 2, 6 статті 5 Закону № 1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Абзац 8 пункту 4 Порядку № 1078 передбачено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства

Згідно з пунктом 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, апеляційний суд вважає, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування, жодним чином, не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17 та постанові від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд не наділений повноваженням здійснювати розрахунок розміру індексації грошового забезпечення і не може перебирати на себе відповідні функції державного органу, до обов`язків якого належить вчинення дій щодо розрахунку та виплати конкретного розміру індексації.

Тому, належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 до 03.04.2017 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2017 по 03.04.2017.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про обов`язок суду у спірних правовідносинах встановити базовий місяць нарахування індексації.

Щодо доводів позивача із покликанням на розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день подання позову, то такі судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

На підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Колегією суддів встановлено, що грошове забезпечення у спірний період позивачу не нараховане та не виплачене у повному розмірі, однак, під час розгляду вказаної справи такий не може бути встановлений у зв`язку із невчиненням відповідачем дій щодо розрахунку та виплати конкретного розміру індексації. З урахуванням такого суд позбавлений можливості встановити істотність цього розміру, порівняно із середнім заробітком, що повинно бути враховано при застосуванні положень статті 117 КЗпП України.

Крім цього, варто зазначити правовий висновок, який висловив Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012: «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 806/2164/16.

Посилання апелянта на наявні в матеріалах справи розрахунки середньомісячного грошового забезпечення та розрахунки індексації, що виплачені у 2017 році, є необґрунтованими, оскільки як зазначалося вище, індексація є змінною ненарахованою величиною, а тому суд позбавлений можливості стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день постановлення судом рішення, оскільки такі вимоги заявлені передчасно та їх вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичного нарахування та виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач з 03 квітня 2017 року був виключений із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби до 1 прикордонного загону (1 категорія) м. Маріуполь Східного регіонального управління (І категорія) Державної прикордонної служби України.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 380/5557/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. Б. Хобор
судді Р. В. Кухтей
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 27.10.2020 року.