Справа № 640/23397/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року м. Київ № 640/23397/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представника позивача - Аврамич В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до третя особа:Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш Трейд»
проскасування постанови приватного виконавця,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича (відповідач), за участю третьої особи: товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш Трейд», в якому просить суд:

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича про арешт майна ТОВ «ФРЕШ ТРЕЙД», в межах виконавчого провадження № 60066511 від 16.09.2019 року та видалити відповідні записи з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач, як іпотекодержатель, жодних повідомлень про вчинення дій стосовно предмету іпотеки не отримував, згоди на вчинення таких дій, зокрема задоволення вимог стягувача, яка не є заставодержателем шляхом звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки та накладення арешту на предмет іпотеки не надавав.

У встановлений судом строк, відповідач відзиву на позов не подав.

Згідно частини п`ятої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, сторонами не заперечується, між товариством з обмеженою відповідальністю «ФРЕШ ТРЕЙД» (позичальник) з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позикодавець) з іншого боку, було укладено Договір позики від 29.01.2016 року, який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лускевичем Л.M., реєстраційний номер в реєстрі № 585, відповідно до умов якого позикодавці надали, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 7500000,00 (сім мільйонів п`ятсот тисяч) гривень, які зобов`язувався повернути до 01.03.2016 року у повному обсязі.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Договором позики від 29.01.2016 року, сторонами було укладено наступні договори: Іпотечний договір від 19.02.2016 року, посвідчений 19.02.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. за реєстраційним номером № 195 та Договір застави від 11.03.2016 року, посвідчений 11.03.2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області за реєстраційним № 333.

У зв`язку з укладанням вищезазначеного іпотечного договору, іпотекою було обтяжено все нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ТОВ «ФРЕШ ТРЕЙД», які внесені до Державного реєстру речових прав.

Як зазначає позивач, 13 листопада 2019 року внаслідок отримання інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 188673053 від 13.11.2019 року, позивачу стало відомо, що стосовно ТОВ «Фреш Трейд» відкрито виконавче провадження, в межах якого постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюк Н.В. про арешт майна боржника від 16.09.2019 року, було накладено арешт на всі об`єкти нерухомого майна, що належать ТОВ «ФРЕШ ТРЕЙД» на праві приватної власності.

Вважаючи постанову приватного виконавця про арешт майна протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404- (далі - Закон №1404) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частин 1 та 3 статті 3 № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно положень статті 56 Закону № 1404 арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Положеннями частини 7 статті 51 Закону № 1404 встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Законом України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898) визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно положень статті 3 Закону № 898 іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до положень частин 1 та 3 статті 33 Закону № 898 у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов`язання і спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов`язком іпотекодержателя.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною 7 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Отже у випадку що розглядається, за відсутності судового рішення (виконавчого напису нотаріуса) про звернення стягнення на предмет іпотеки, при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження», а тому посилання позивача на наявність у спірних правовідносинах порушення установленого Законом України «Про іпотеку» пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки є передчасним.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі № 826/11049/16.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було звернено стягнення на предмет іпотеки, а лише зареєстровано обтяження зазначеного майна у зв`язку з наявністю заборгованості третьої особи, що забезпечено таким майном.

При цьому, позивачем як іпотекодержателем також не надано доказів звернення щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки та відповідної відмови у такій реєстрації з огляду на накладений арешт, відповідно до оспорюваної постанови.

Відповідно до статті 48 Закону № 1404 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Таким чином, суд не погоджується з позицією позивача про порушення його прав постановою про накладення арешту на майно, яке перебуває у іпотеці, як іпотекодержателя, з огляду на передчасність, адже звернення ним стягнення на майно не відбулось.

В свою чергу, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Крім того, положеннями ст. 2 та 5 КАС України передбачено, що захист прав, свобод та інтересів особи має бути ефективним.

Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При цьому, суд зауважує, що в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

В той же час, як вже зазначалось, позивачем не наведено належними та допустимими доказами дійсного (фактичного) порушення відповідачем його законних прав, свобод чи інтересів. При цьому, суд зазначає, що у межах заявленого спору задоволення позовних вимог до змін у правовому становищі безпосередньо позивача не призведе, у зв`язку з недоведеністю позивачем існування у нього порушених прав.

Відповідно до вимог чинного законодавства, звернення до адміністративного суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних або приватних правовідносинах.

У свою чергу, як вже було вказано судом, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

З огляду на зазначене, судне вбачає за необхідне надавати правової оцінки спірним податковим повідомленням-рішенням, оскільки вказані рішення суб`єкта владних повноважень не створюють жодних юридичних наслідків саме для позивача та відповідно не порушуєть прав останнього.

Оскільки відповідачем в рамках досліджуваних правовідносин не приймалось будь-яких рішень, які б впливали на права та інтереси позивача, враховуючи недоведеність позивачем обставин порушеного права внаслідок прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочиснтваУкраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 26.10.2020.

Суддя С.К. Каракашьян