Справа № 420/4611/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4611/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, в прохальній частині якого позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 22705 грн. 80 коп.;

стягнути з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 22705 гривень 80 копійок;

стягнути з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при її звільненні з 30 квітня 2020 року по 05 травня 2020 року, що складає 5538 грн.

допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 з 27 січня 1999 року по 30 квітня 2020 року безперервно працювала в органах прокуратури України на посадах помічника прокурора району, прокурора та старшого прокурора прокуратури району, прокурора відділу прокуратури області. Наказом прокурора Одеської області № 1724к від 22 липня 2015 року призначена на посаду прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області.

Наказом прокурора Одеської області № 795 від 29 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року. Відповідно до абзацу 2 резолютивної частини наказу, відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Фактично розрахунок з ОСОБА_1 проведено не у день звільнення - 30 квітня 2020 року, а лише 05 травня 2020 року. При цьому, позивачу не виплачена вихідна допомога.

З норм Закону України «Про прокуратуру» та Кодексу законів про працю України вбачається, що передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, нормами чинного законодавства не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Аналізуючи зміст пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (розірвання власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників та пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), можна прийти до висновку, що підстави зазначені в наведених нормах є тотожними.

Враховуючи наведене, позивач має право на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Фактично частковий розрахунок із ОСОБА_1 прокуратурою Одеської області проведений лише 05 травня 2020 року.

При цьому, всупереч вимогам статті 44 Кодексу Законів про працю України, позивачу не виплачена вихідна допомога.

Згідно довідки № 71 від 12 травня 2020 року, виданої відділом фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Одеської області, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 згідно постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року за останні 2 місяці складає 22705 гривень 80 копійок, середньоденна заробітна плата складає 1107 гривень 60 копійок.

Таким чином, позивачу ОСОБА_1 належить до сплати: вихідна допомога при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 22705 гривень 80 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні з 30 квітня 2020 року по 05 травня 2020 року, тобто за 5 днів, із розрахунку 1107 гривень 60 копійок за день, а всього 5538 гривень. Разом до сплати належить 28243 гривні 80 копійок.

Від Прокуратури Одеської області до суду 07.07.2020 року за вхід. № ЕП/10166 (а.с.34-38) надійшов відзив, відповідно до якого законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального є Закон України «Про прокуратуру».

Аналізуючи текст наказу від 29.04.2020 року за № 795к про звільнення позивача з посади прокурора відділу та органів прокуратури, він не містить посилань на норми пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, як на підставу її звільнення, оскільки до спірних правовідносин застосовуються норми лише спеціального Закону, якими є Закони № 1697-VII та № 113-IX.

В свою чергу, положення статті 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Разом з цим, відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 означеного Закону не передбачена.

Отже, норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-IX, які визначають умови та підстави звільнення прокурора з посади є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.

Норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-IX (в частині підстав звільнення прокурорів та особливостей застосування до них положень окремих статей КЗпП України) є чинними, підлягають обов`язковому виконанню.

За таких умов, позовна вимога позивача про стягнення з прокуратури області вихідної допомоги є безпідставною, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства, а тому не підлягає задоволенню.

Водночас, позивача звільнено з органів прокуратури на підставі наказу від 29.04.2020 року за № 795к з 30.04.2020 року, з яким позивача було ознайомлено 06.05.2020 року та цього ж дня прокуратурою області до Державної Казначейської служби в Одеській області направлено платіжне доручення № 578 для здійснення перерахування коштів в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Так, позивачу нараховані кошти в розмірі 196324,64 грн. (компенсація невикористаних відпусток, лікарняні) та після утримання податків та зборів виплачено на картковий рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль» кошти у сумі 158102,30 грн.

Безпосередньо в прокуратурі області каса для видачі готівки відсутня, у зв`язку з чим, для замовлення через казначейську службу грошових коштів потрібен час. Отже, враховуючи відсутність каси в прокуратурі області, як державного органу, обслуговування якого здійснюється державною казначейською службою, тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки вихідної допомоги при звільненні. Заробітна плата позивачем отримано у повному обсязі, заборгованість з боку відповідача відсутня.

07.07.2020 року від позивача за вхід. № 26160/20 надійшла відповідь на відзив (а.с.43-46), відповідно до якої, правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, № 925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гсі8.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим підлягає застосуванню до спірних правовідносин приписи Кодексу Законів про працю України.

Відповідачем до суду 20.07.2020 року за вхід. № ЕП/11010/20 подано до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.49-52), у яких зазначено, що відсутність коштів у прокуратури області як бюджетної установи свідчить про відсутність вини роботодавця і є предметом судового розгляду саме на підставі та в розумінні статті 117 КЗпП, а не вимог статті 617 ЦК України про настання відповідальності через невиконання чи неналежного виконання зобов`язання сторонами.

Ухвалою суду від 22.06.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року № 795к (а.с.10) наказано звільнити ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30 квітня 2020 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Підстава: рішення № 223 від 09.04.2020 кадрової комісії № 2.

Відповідно до відмітки у зазначеному наказі «ознайомлена 06.05.2020; не згодна з наказом № 795к від 29 квітня 2020 року.

Листом Прокуратури Одеської області за вих. 18-363вих-20 від 10.06.2020 (а.с.23) повідомлено про те, що 04.05.2020 було направлено платіжне доручення за № 578 в Державну Казначейську службу в Одеській області, для перерахування на картковий рахунок в АТ «Райффазен Банк Аваль». ОСОБА_1 було нараховано 196324,64 грн. (компенсації невикористаних відпусток, відрядження, лікарняні) та виплачено після утримання обов`язкових податків та зборів на картковий рахунок відкритий в АТ «Райффазен Банк Аваль» 158102,30 грн.

Відповідно до списку перерахування в банк № 18 за травень 2020 року, ОСОБА_1 виплачено кошти « 05.05.2020 року» після утримання обов`язкових податків та зборів на картковий рахунок відкритий в АТ «Райффазен Банк Аваль» 158102,30 грн. (а.с.39)

Не погоджуючись із бездіяльністю прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 22705 грн. 80 коп., позивач звернулась до суду із вищенаведеними вимогами.

Судом також встановлено, що відповідно до довідки прокуратури Одеської області № 71 від 12.05.2020 року, середньомісячна заробітна плата позивача, згідно постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, за останні два місяця роботи перед звільненням складає 22705,800 грн. Середньоденна заробітна плата складає 1107,60 грн. (а.с.12)

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частинами 1 та 3 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII (далі ЗУ «Про прокуратуру») визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Розділ VII ЗУ «Про прокуратуру» регламентує питання звільнення прокурора з посади, припинення, зупинення його повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 16 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

25.09.2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року №113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, яким внесені зміни в КЗпП України, зокрема, ст. 32 доповнена частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус", та ст. 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Стаття 51 ЗУ «Про прокуратуру» доповнена частиною п`ятою такого змісту: "На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Суд вважає помилковими доводи позивача з приводу того, що оскільки Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників прокуратури у зв`язку зі скороченням штатів, до спірних правовідносин в цій частині застосовуються приписи Кодексу Законів про працю України, оскільки, на думку суду, зазначене питання не є не врегульованим ЗУ «Про прокуратуру». Спеціальний закон ЗУ «Про прокуратуру» не передбачає та не встановлює права працівників прокуратури на вихідну допомогу у разі звільнення за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Оскільки питання звільнення працівників прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратуру» врегульовано лише вказаним Законом, який не встановлює права працівників прокуратури на отримання вихідної допомоги, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 Кодексу законів про працю України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Суд зазначає, що позивача не було звільнено відповідно до будь-якої з наведених норм Кодексу законів про працю України у тому числі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а тому доводи позивача щодо тотожності положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" є безпідставними.

Наведені висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, що наведені у постанові від 31.01.2018 року по справі № 820/1119/16.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Відповідно, суд дійшов висновків, що правова позиція позивача зі спірних питань є помилковою, такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини та/або фактичним обставинам справи.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до наказу Прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року № 795к (а.с.10) звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30 квітня 2020 року. Відповідно до відмітки у зазначеному наказі «ознайомлена 06.05.2020».

Відповідно до списку перерахування в банк № 18 за травень 2020 року, ОСОБА_1 виплачено кошти « 05.05.2020 року» після утримання обов`язкових податків та зборів на картковий рахунок відкритий в АТ «Райффазен Банк Аваль» 158102,30 грн. (а.с.39)

З встановлених судом обставин вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 05.05.2020 року, тобто не у день звільнення (30.04.2020 року), чим порушено вищенаведені вимоги ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, 117 КЗпП України, період затримки розрахунку з позивачем складає з 30.04.2020 року по день фактичного розрахунку 05.05.2020 року.

При цьому жодних доводів та/або доказів щодо відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу, як звільненому працівникові, сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, відповідачем суду не наведено та/або не надано.

Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу:

- при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника;

- якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 15.09.2015 року по справі № 21-1765а15, від 08.02.2018 року по справі № 805/977/16-а.

Відповідно до довідки прокуратури Одеської області № 71 від 12.05.2020 року, середньомісячна заробітна плата позивача, згідно постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, за останні два місяця роботи перед звільненням складає 22705,800 грн. Середньоденна заробітна плата складає 1107,60 грн. (а.с.12)

Вказана у довідці середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Постанови КМ України від 08.02.1995 року № 100, і при її розрахунку враховувалися лише робочі дні останніх двох місяців, що передували звільненню. Так, у лютому 2020 року було 20 робочих днів, а у березні 2020 року - 21 робочий день. Якщо обчислену відповідачем середньомісячну заробітну плату помножити на 2 місяці та поділити на 41 робочий день, то середньоденна заробітна плата складатиме 1107,60 грн., як і зазначено у довідці (22705,80 грн. х 2 міс./41 роб. день = 1107,6 грн./день).

При цьому, суд враховує, що 1, 2, 3 травня 2020 року були святковими та вихідними днями. Таким чином, період затримки розрахунку позивача при звільненні складає один робочий день (замість 30 квітня розрахунок проведено 5 травня).

Відповідно стягненню на користь позивача підлягає середньоденний заробіток за два робочих дні, тобто (1107,6 + 1107,6) 2214,66 грн.

При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача про відсутність у нього на рахунку бюджетних коштів за відповідним КЕКВ на день звільнення позивача, оскільки вказана обставина не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Беручи до уваги, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за приписами вищенаведеного п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Відповідно, керуючись наведеними положеннями ст. 117 КЗпП України, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в інший ніж заявлено позивачем спосіб, а саме шляхом зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 30.04.2020 року по 05.05.2020 року у розмірі 2214,66 грн.

З вищенаведеного вбачається, що часткове задоволення позовних вимог позивача полягає у захисті прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах в іншій ніж заявлено позивачем спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додано квитанції № 16698 від 14.06.2020 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову в сумі 840,80 грн. (а.с.24)

Відповідно, стягненню з Прокуратури Одеської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає належна сума судового збору в розмірі 420,40 гривень (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Зобов`язати Прокуратуру Одеської області виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 30.04.2020 року по 05.05.2020 року у розмірі 2214,66 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Прокуратури Одеської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає належна сума судового збору в розмірі 420,40 гривень (чотириста двадцять гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Прокуратура Одеської області (, 65026, м.Одеса, вул. Пушкінська, 3)

Суддя П.П. Марин

.