Справа № 420/8061/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8061/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 , Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження №315-К від 20.07.2020 року про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000 грн., -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 21 серпня 2020 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до секретаря Білгород-Дністровської міської ради Грозова Віктора Васильовича, Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, в якому позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Білгород-Дністровського міського голови №315-К від 20.07.2020 року, за підписом ОСОБА_2 , про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради;

- стягнути з Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судом рішення;

- стягнути з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради на користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної шкоди;

- зобов`язати ОСОБА_2 , як службову особу, винну в незаконному звільненні ОСОБА_1 , покрити шкоду, заподіяну Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 , часу вимушеного прогулу.

Позиція позивачки обґрунтована наступним

Позивачка зазначає, що розпорядженням міського голови №80-К від 02.03.2017 року її призначено на посаду начальника управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради.

Як вказує позивачка, 20.07.2020 року розпорядженням №315-К її звільнено з займаної посади 20.07.2020 року у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України

Позивачка вважає, що вказане розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та коштів на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивачка стверджує, що попередження про її звільнення у зв`язку зі скороченням штату взагалі не відбувалось, оскільки, на переконання позивачки, законодавець розрізняє реорганізацію та скорочення штату як різні факти та, в разі їх виникнення, встановлює неоднакові наслідки в частині дії трудового договору та його припинення.

На переконання позивачки, її попереджено про вивільнення у зв`язку з реорганізацією, що не є законною підставою для звільнення у зв`язку зі скороченням штату, а відтак не дотримано вимог чітко визначених ст.49-2 КЗпП України, згідно якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Позивачка також зазначає, що рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 05.03.2020 року №1152 «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород - Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради», окрім іншого утворено у складі апарату виконавчих органів Білгород-Дністровської міської ради Департамент соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради (зі статусом юридичної особи) (п.2.5.1. рішення) та припинено шляхом реорганізації через приєднання до Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради (п.2.6. рішення).

На виконання вказаного рішення 31.03.2020 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради прийнято рішення №112 «Про затвердження штатного розпису апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради».

Як зазначено у позовній заяві, вказаним рішенням, в свою чергу, виведено зі штатного розпису, окрім іншого, посаду начальника Управління соціальної політики міської ради, яку обіймала позивачка. Проте, чинне законодавство України не містить такого поняття як «виведення посади зі штатного розпису», а трудове законодавство надає повноваження роботодавцю на звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України в разі «скорочення чисельності або штату». Більш того, саме по собі формулювання «виведення посади поза штат» (яке на законодавчому рівні не визначено) - не може сприйматись як скорочення штату й не може слугувати підставою для подальшого звільнення особи за п.1 ст.40 КЗпП України.

Отже, позивачка вважає, що фактично не відбувалось скорочення штату.

Позивачка також наголошує, що таке скорочення штату не узгоджується із положеннями діючого колективного договору, укладеного між Білгород-Дністровською міською радою та посадовими особами органу місцевого самоврядування, оскільки, на її думку, рішення Білгород-Дністровської міської ради від 05.03.2020 року №1152 «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород - Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради», яким передбачається реорганізація виконавчих органів міської ради та рішення виконавчого комітету міської ради від 31.03.2020 року №112 «Про затвердження штатного розпису апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» прийняті без погодження з трудовим колективом, що є порушенням Колективного договору, а й відповідно не можуть тягнути за собою скорочення посад з наступним звільненням осіб, що їх обіймають.

У позовній заяві також зазначається, що при звільненні позивачки не дотримано обов`язку її працевлаштування, передбаченого ст.49-2 КЗпП України.

Так, як стверджує позивачка, згідно з ч.4 ст.36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Керуючись зазначеними нормами трудового законодавства України та розуміючи можливість подальшого звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, позивачкою неодноразово надавались заяви щодо переведення її на посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради, а також щодо включення позивачки до кадрового резерву на цю посаду, які, як стверджує позивачка, головною посадовою особою територіальної громади міста були проігноровані та не задоволенні.

Більш того, 23.04.2020 року, позивачка була ознайомлена із розпорядженням №140-К про її наступне вивільнення. Проте, незважаючи на прямі вимоги чинного законодавства України, позивачці не було запропоновано всі вакантні посади у Білгород-Дністровській міській раді, в її виконавчому комітеті та в інших виконавчих органах, які позивачка могла би обійняти з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

За твердженням позивачки, їй було запропоновано лише 2 вакантні посади: начальника відділу державних соціальних інспекторів та головного спеціаліста відділу соціальних допомог та субсидій.

У позові зазначено, що позивачка відмовилась від переведення на запропоновані їй посади, оскільки, на її думку, пропонування лише цих посад є грубим порушенням її трудових прав, оскільки посадові інструкції та обов`язки запропонованих посад передбачають наявність вищої освіти бухгалтерського спрямування, а також мають значно нижчий розмір посадового окладу.

Водночас, на переконання позивачки, інші вакантні посади, взагалі нікому не пропонувались, в тому числі й позивачці.

Так, за твердженням позивачки, виконавчим комітетом у листі від 31.07.2020 року №02/62-115/106 повідомлено, що в період з 23.04.2020 року (з моменту попередження про наступне вивільнення позивача) по 30.06.2020 року включно були наявні вакантні посади:

- директора Департаменту документально-організаційного забезпечення, інформаційної діяльності та архівної справи;

- директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я; заступника директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я;

- начальника відділу охорони здоров`я;

- директор Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва;

- заступника директора Департаменту - начальник відділу з питань житлово-комунального господарства Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва;

- директор Департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста;

- заступник директора - начальник Управління комунальної власності департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста;

- головний спеціаліст юридичного відділу міської ради та інші.

Позивачка зазначає, що з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду вона могла би обійняти будь-яку із зазначених вакантних посад, зокрема, посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я.

Більш того, високу кваліфікацію позивачки та можливість обіймати посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради підтверджує також той факт, що згідно розпорядження міського голови №300-К від 25.09.2018 року на позивачку було покладено виконання обов`язків начальника Управління охорони здоров`я міської ради з 01.10.2018 року на період відсутності начальникаУправління охорони здоров`я міської ради, а також, згідно розпорядження міського голови №308-К від 02.10.2018 року з 03.10.2018 року на позивача покладено виконання повноважень заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради.

Позивачка також зазначила, що при її звільненні не дотримано її переважного права на залишення на роботі, передбаченого ст.42 КЗпП України, оскільки не було зроблено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради, які підлягали вивільненню згідно розпорядження від 23.04.2020 року №140-к.

Позивачка окремо звернула увагу, що вона є інвалідом другої групи та одинокою матір`ю, яка виховує неповнолітню дитину.

Окрім іншого, позивачка також зазначає, що рішення про її звільнення прийнято без отримання погодження на таке звільнення від директора Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, чим порушено рішення Білгород-Дністровської міської ради №286 від 01.03.2017 року.

З урахуванням зазначеного у позовній заяві, позивач просила суд поновити її на роботі у відповідності до ст.235 КЗпП України, стягнути на її користь середній заробіток та моральну шкоду у розмірі 1000000,00 грн.

Позиція відповідача - Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради обґрунтована наступним.

Департамент соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню посилаючись при цьому на те, що, рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 05.03.2020 року №1152-VII «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради», Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради () припиняється шляхом реорганізації через приєднання до Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради ().

У відзиві вказано, що у зв`язку із запланованим вивільненням, 23.04.2020 року посадових осіб, в тому числі і позивачку, було ознайомлено з розпорядженням міського голови від 23.04.2020 року №140-к «Про попередження працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради про наступне вивільнення» у межах строків, визначених чинним трудовим законодавством України для попередження працівників про наступне вивільнення.

За твердженням відповідача, позивачці було запропоновано переведення на вільні на момент ознайомлення вакансії, наявні в Управлінні соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради, проте, від переведення позивачка відмовилася.

Як зазначає відповідач, виходячи із вищевказаного, розпорядженням міського голови від 20.07.2020 року №315- к позивачку було звільнено із займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

При цьому, відповідач зазначає, що відповідно до затвердженої структури, з 10.07.2020 року згідно розпоряджень міського голови працівників Управління соціальної політики, які погодились із переведенням, переведено на відповідні посади у Департаменті соціальної сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, а посада начальника Управління соціальної політики, відносно якої позивачка висуває вимогу, відсутня у затвердженій структурі та загальній чисельності апарату Білгород-Дністровської міської ради.

У свою чергу, відповідач вказує, що Департамент соціальної сімейної політики Білгород-Дністровської міської ради відповідно до Положення, затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 23.06.2020 року №1303, є підзвітним, підконтрольним Білгород-Дністровській міській раді та підпорядкованим виконавчому комітету, Білгород-Дністровському міському голові та заступнику міського голови з питань діяльності виконавчих органів та не являється роботодавцем позивачки.

Виходячи із викладеного вище, відповідач акцентує увагу на тому, що Департамент не є роботодавцем позивачки, остання не перебувала та не перебуває із ним у трудових відносинах, у зв`язку із чим заперечує проти задоволення позову.

Позиція відповідача - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради обґрунтована наступним.

Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 та зазначає, що внаслідок проведеної реорганізації, відповідно до якої Управління соціальної політики припинено шляхом реорганізації через приєднання до Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, відбулося скорочення штату працівників, серед яких - посада начальника Управління соціальної політики.

Відповідач стверджує, що виведення зі штату та подальша відсутність в штатному розписі посади начальника Управління соціальної політики є закономірною та пояснюється припиненням і відсутністю такого виконавчого органу як Управління соціальної політики взагалі, адже наявність посади начальника Управління соціальної політики у штатному розписі можлива лише за наявності відповідного управління.

На переконання відповідача, наведене вище свідчить про те, що Білгород-Дністровською міською радою проведено скорочення штату, а тому хибним є твердження позивачки про те, що скорочення штату не відбувалось та відповідачем порушено ст.ст.36, 40, 49-2 КЗпП України.

Що стосується доводів позивачки про формулювання в рішенні виконавчого комітету №112 терміну «вивести зі штатного розпису», вживання якого, на думку позивачки, не передбачено чинним законодавством і не може бути підставою для звільнення, відповідач зазначив, що вживання такого терміну допускається у кадрових документах, що вбачається з листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2007 року №162/06/187-07 «Щодо штатного розпису».

За твердженням відповідача, основним документом який може бути підставою для звільнення є штатний розпис підприємства. Так, зі штатного розпису Білгород-Дністровської міської ради посаду начальника Управління соціальної політики виведено, тобто така посада вже не передбачена, а тому і підстав для продовження з позивачкою трудового договору на цій посаді у міській раді немає.

Відповідач також зазначив, що відповідно до п.5 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», затвердження за пропозицією сільського селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів є виключною компетенцією міської ради, а тому не потребують узгодження із трудовим колективом.

З посиланням на норми ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідач зазначив, що рішення Білгород-Дністровської міської ради від 05.03.2020 року №1152 «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» та рішення виконавчого комітету міської ради від 31.03.2020 року №112 «Про затвердження штатного розпису апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» прийняті в межах повноважень і у спосіб, визначений ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» й відповідно є чинними та обов`язковими до виконання.

У відзиві зазначено, що не відповідає дійсності також твердження позивачки про те, що відповідачем не дотримано обов`язку працевлаштування ОСОБА_1 , передбаченого ст.49 КЗпП України.

Так, як вказує відповідач, позивачці запропоновано вакантну посаду начальника відділу державних соціальних інспекторів та головного спеціаліста відділу соціальних допомог та субсидій Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради. Проте, позивачка не погодилася на працевлаштування ні на одну з запропонованих посад.

Також, відповідач наголошує, що твердження позивачки про те, що вона могла би обійняти наявні вакантні посади: директора Департаменту документально-організаційного забезпечення, інформаційної діяльності та архівної справи; директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я; заступника директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я - начальника відділу охорони здоров`я; директора Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва; заступника директора Департаменту - начальника відділу з питань житлово-комунального господарства Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва; директора Департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста; заступника директора - начальника управління комунальної власності Департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста є помилковим, враховуючи те, що посади директорів Департаментів та заступників директорів Департаментів не були запропоновані позивачці у з в`язку з тим, що ці посади четвертої, вищої категорії ніж була наявна у позивачки.

Щодо можливості звільнення із займаної посади без отримання відповідного погодження органу виконавчої влади, то відповідач зазначає, що оскільки Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради було припинено, відповідно припинилися всі права і обов`язки відповідного управління, у тому числі припинено і дію Положення про управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради, затвердженого рішенням Білгород-Дністровської міської ради 01.03.2017 року №286 «Про Положення про управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради в новій редакції». А тому твердження позивачки про порушення порядку її звільнення через те, що звільнення відбулося без отримання відповідного погодження на таке звільнення від директора Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації є хибним та не заслуговує на увагу.

Окремо, відповідач звертає увагу на тому, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких, при обрахуванні розміру компенсації, можна встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, а тому підстави для задоволення позову в цій частині взагалі відсутні.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до п.3 розпорядження міського голови від 20.07.2020 року №315-к ОСОБА_1 виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

На момент звернення до суду, а саме 20.08.2020 року, як зазначає сама позивачка, вона вже звернулася до центру зайнятості.

Таким чином, на думку відповідача наведене свідчить, що позивачка не втратила грошовий дохід та вводить в оману суд, вказуючи, що їй доводиться докладати зусиль для пошуку будь-яких коштів, у тому числі і на навчання доньки.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання по справі призначено на 14 вересня 2020 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року витребувано з Білгород-Дністровської міської ради належним чином засвідчені копії:

1) матеріалів особової справи (у повному обсязі) начальника Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради Базіленко Діни Андріївни;

2) рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №1152-VII від 05.03.2020 року «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» (з додатками);

3) рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №112 від 31.03.2020 року «Про затвердження штатного розпису апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» (з додатками);

4) рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про затвердження штатного розпису апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради, яке існувало до прийняття рішення №112 від 31.03.2020 року.

В судовому засіданні 08 жовтня 2020 року ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи: належним чином засвідчені копії витребуваних судом документів, які надійшли від представника Білгород-Дністровської міської ради (вхід. №37482/20); відзив Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради (вхід. №38140/20); відзив виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради (вхід. №39744/20); відповідь ОСОБА_1 на відзиви відповідачів (вхід. №ЕС/638/20).

Також, 08 жовтня 2020 року від представника Білгород-Дністровської міської ради надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

08 жовтня 2020 року враховуючи неявку сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

12 жовтня 2020 року від Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутністю представника Департаменту (вхід. №42430/20).

19 жовтня 2020 року від позивачки надійшло клопотання про заміну первісного відповідача - Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради у частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на належного - Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради (вхід. №ЕС/744/20).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року, в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про заміну первісного відповідача - Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради у частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на належного - Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради - відмовлено.

Станом на 28 жовтня 2020 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та позиція відповідачів, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування (т.1 а.с.246).

Розпорядженням міського голови Білгород-Дністровської міської ради №80-К від 02.03.2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління соціального захисту населення міської ради (п`ята категорія посад) як особу, зараховану до кадрового резерву на зазначену посаду та у зв`язку зі зміною форми навчання і поновленням у вищевказані посаді (т.1 а.с.257).

Розпорядженням міського голови Білгород-Дністровської міської ради №477-К від 17.10.2017 року встановлено ОСОБА_1 , начальнику Управління соціальної політики міської ради, надбавку за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг як особі, стаж служби в органах місцевого самоврядування та інших державних органах якої сягає 10 років (т.1 а.с.258).

Розпорядженням міського голови Білгород-Дністровської міської ради №308-К від 02.10.2018 року, покладено на ОСОБА_1 , начальника Управління соціальної політики міської ради, з 03 жовтня 2018 року виконання повноважень заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, з виплатою різниці в окладах (т.1 а.с.259).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №715981 від 16 жовтня 2019 року ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності (загальне захворювання) (т.1 а.с.263).

05 березня 2020 року Білгород-Дністровською міською радою прийнято рішення №1152-VII «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» (т.2 а.с.1-9).

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII від 05.03.2020 року, затверджено структуру та загальну чисельність апарату Білгород-Дністровської міської ради, апарату виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради у кількості 174 штатні одиниці, згідно з додатками №1, 2, 3, 4.

Згідно п.2.6. Рішення Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII від 05.03.2020 року, припинено шляхом реорганізації через приєднання до Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради наступні структурні підрозділи:

- Управління соціальної політики;

- Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради;

- Служба у справах дітей.

На виконання рішення №1152-VII від 05.03.2020 року, виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради прийнято рішення №112 від 31 березня 2020 року «Про затвердження штатного розпису апарату Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради» (т.2 а.с.10-29).

Згідно п.1.2. рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №112 від 31 березня 2020 року виведено зі штатного розпису зі складу апарату виконавчих органів Білгород-Дністровської міської ради наступні структурні підрозділи:

- управління соціальної політики міської ради - 35 шт. одиниць;

- управління економічного розвитку міської ради - 7 шт. одиниць;

- управління містобудування та архітектури міської ради - 7 шт. одиниць;

- управління охорони здоров`я міської ради - 2 шт. одиниці;

- управління житлово-комунального господарства міської ради - 6 шт. одиниць;

- управління комунальної власності міської ради - 10 шт. одиниць;

- відділ державного архітектурно-будівельного контролю міської ради - 5 шт. одиниць;

- відділ контролю з питань благоустрою міської ради - 3 шт. одиниці;

- відділ транспорту, організації дорожнього руху, комунікаційних систем та енергозбереження міської ради - 2 шт. одиниці;

- службу у справах дітей міської ради - 5 шт. одиниць.

Згідно п.4. рішення №112 від 31 березня 2020 року створено у складі апарату виконавчих органів Білгород-Дністровської міської ради:

Департамент соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради у складі:

- відділу організаційної роботи - 3 шт. одиниці;

- відділу з питань праці та соціально-трудових відносин - 2 шт. одиниці;

- відділу соціальних допомог та субсидій - 14 шт. одиниць;

- відділу обслуговування та персоніфікованого обліку пільгового контингенту - 8 шт. одиниць;

- відділу державних соціальних інспекторів - 2 шт. одиниці;

- відділу бухгалтерського обліку та звітності - 4 шт. одиниці;

- відділу охорони здоров`я - 1 шт. одиниця;

- відділу у справах сім`ї та молоді - 1 шт. одиниця;

- служби у справах дітей - 5 шт. одиниць.

Відповідно до п.6. рішення №112 від 31 березня 2020 року виведено зі штатного розпису, в тому числі, посаду начальника Управління соціальної політики.

01 та 22 квітня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 із заявами в яких просила зарахувати її до кадрового резерву з метою зайняття посади директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я (т.1 а.с.34, 35).

01 та 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 із заявами, в яких просила перевести її на посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради (т.1 а.с.28, 29).

Листом від 21 квітня 2020 року виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради повідомив позивачку, що у зв`язку з тим, що Департамент соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради не створений, запропоновано звернутися з відповідною заявою після проведення державної реєстрації юридичної особи зазначеного департаменту (т.1 а.с.79).

22 квітня 2020 року позивачка повторно звернулася до секретаря Білгород-Дністровської міської ради Грозового В.В. з заявою в якій просила перевести її на посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради з моменту реєстрації юридичної особи (т.1 а.с.30).

23 квітня 2020 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради прийнято розпорядження №140-К «Про попередження працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради про наступне вивільнення» (т.1 а.с.36-62).

Згідно додатку №1 до розпорядження №140-К від 23.04.2020 року, затверджено список працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради, попереджених про наступне вивільнення, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, в якому також зазначена начальник Управління соціальної політики міської ради ОСОБА_1 .

Також, відповідно до додатку №1 до розпорядження №140-К від 23.04.2020 року, затверджено список працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради, яким пропонуються посади, відповідно до статті 492 Кодексу законів про працю України, зокрема, ОСОБА_1 було запропоновано 2 посади:

- начальник відділу державних соціальних інспекторів;

- головний спеціаліст відділу соціальних допомог та субсидій департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради.

Із запропонованими посадами позивачка не погодилась та зазначила, що розпорядження не відповідає вимогам законодавства України та порушує трудові права позивачки, про що власноручно зазначила у відповідному списку.

05 червня 2020 року позивачка звернулася до секретаря Білгород-Дністровської міської ради Грозового В.В. з заявою в якій просила:

- надати вичерпні роз`яснення, обґрунтовані законодавчими нормами - у зв`язку з чим посаду директора Департамента запропоновано ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 ;

- з метою відновлення своїх трудових прав - перевести ОСОБА_1 на посаду директора Департамента соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я (т.1 а.с.31-33).

Листом від 03 липня 2020 року за №02/14-35-2881/1655, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради повідомив позивачку, що на посаду директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради буде оголошено конкурс, у якому вона має право взяти участь (т.1 а.с.78).

20 липня 2020 року розпорядженням міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №315-К, звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління соціальної політики міської ради, з займаної посади 20 липня 2020 року у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с.264).

Не погоджуючись з прийнятим розпорядженням міського голови про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п.2 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року №2493-ІІІ (далі - Закон №2493-ІІІ), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Також п.1 ст.20 Закону №2493-ІІІ передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №2493-ІІІ, дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VII на час прийняття оскаржуваного розпорядження було врегульовано процедуру звільнення державного службовця, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то обґрунтовано застосовуються до спірних правовідносин окремі положення цього закону.

Частина 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 ст.83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби передбачено її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»).

Частини 3 та 4 ст.87 Закону України «Про державну службу» визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 6 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас ч.2 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Крім того, суд також при вирішенні даної справи враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в рішеннях №826/26414/15 та №815/6861/15, відповідно до якої, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведено, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У той же час, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов`язання порушує трудові гарантії працівника.

Аналіз норми п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України дає підстави для висновку, що для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва і праці, які у свою чергу можуть мати місце у випадках ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII від 05.03.2020 року, затверджено структуру та загальну чисельність апарату Білгород-Дністровської міської ради, апарату виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради у кількості 174 штатні одиниці, згідно з додатками №1, 2, 3, 4.

При цьому, згідно п.2.6. рішення Білгород-Дністровської міської ради №1152-VII від 05.03.2020 року, припинено шляхом реорганізації через приєднання до Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, зокрема і структурний підрозділ в якому працювала позивачка на посаді начальника Управління соціальної політики.

Судом встановлено, що згідно п.1.2. рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №112 від 31 березня 2020 року виведено зі штатного розпису зі складу апарату виконавчих органів Білгород-Дністровської міської ради, в тому числі, структурний підрозділ управління соціальної політики міської ради - 35 шт. одиниць. Відповідно до п.6. рішення №112 від 31 березня 2020 року виведено зі штатного розпису, в тому числі, посаду начальника Управління соціальної політики. В подальшому, на виконання рішення №112 від 31 березня 2020 року, керуючись ч.2, п.20 ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради прийнято Розпорядження №140-К від 23 квітня 2020 року «Про попередження працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради про наступне вивільнення». Згідно п.1.1. Розпорядження №140-К від 23 квітня 2020 року, зобов`язано начальника відділу кадрової роботи міської ради ОСОБА_4 у встановленому чинним законодавством порядку не пізніше ніж за два місяці попередити працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією та забезпечити дотримання соціально-правових гарантій у порядку та умовах, визначених чинним законодавством.

Тобто, з викладеного, судом встановлено, що працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради попереджено про наступне вивільнення саме у зв`язку з реорганізацією.

При цьому, як було встановлено судом, розпорядженням міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №315-К від 20 липня 2020 року, позивачку звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Суд зазначає, що реорганізація (як один з видів припинення юридичної особи) та скорочення штату (як зміна штатного розпису за рахунок зменшення в ньому кількості штатних одиниць) є окремими та самостійними юридичними фактами, які є різними за своєю природою та не можуть ототожнюватися.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 10 вересня 2018 року по справі №487/6407/16-ц, аналіз п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України дає підстави для висновку, що вказана стаття передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Таким чином, суд погоджується з твердженням позивачки, що ОСОБА_1 була попереджена про звільнення із займаної посади у зв`язку з реорганізацією, а фактично розпорядженням міського голови виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №315-К від 20 липня 2020 року, позивачку було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату.

Зазначене, на думку суду, є грубим порушенням порядку розірвання трудового договору з ініціативи власника у відповідності до вимог ст.ст.36, 40, 49-2 КЗпП України.

Окремо суд не надає оцінку посиланням позивачки на порушення відповідачами умов колективного договору при прийнятті оскаржуваного розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, оскільки наявний в матеріалах справи колективний договір був укладений на 2017-2018 роки (п.1.9.) та відповідно на час розгляду даної справи доказів щодо його продовження та дійсності в цілому не надано, а тому вказаний договір є недійсним (т.1 а.с.124-140).

Відповідно до частин 3 та 4 ст.87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

За приписами ч.1 ст.40, ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві, установі, організації протягом усього періоду та існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 року, справа №800/538/17.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до додатку №1 до розпорядження №140-К від 23.04.2020 року, затверджено список працівників Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету міської ради та виконавчих органів міської ради, яким пропонуються посади, відповідно до статті 492 Кодексу законів про працю України, зокрема, ОСОБА_1 було запропоновано 2 посади:

- начальник відділу державних соціальних інспекторів;

- головний спеціаліст відділу соціальних допомог та субсидій департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я міської ради.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи із запропонованими посадами позивачка не погодилась та зазначила, що розпорядження не відповідає вимогам законодавства України та порушує трудові права позивачки.

Також, судом було встановлено, що 01 та 22 квітня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 із заявами в яких просила зарахувати її до кадрового резерву з метою зайняття посади директора департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я.

Крім цього, 01 та 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 із заявами, в яких просила перевести її на посаду директора департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради.

Під час судового розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами у справі, що з моменту попередження про наступне вивільнення (23.04.2020 року) і по дату звільнення з державної служби (20.07.2020 року) відповідачі не пропонували позивачці іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби) в Білгород-Дністровській міській раді за кваліфікацією позивачки, окрім посади начальника відділу державних соціальних інспекторів та головного спеціаліста відділу соціальних допомог та субсидій для яких, згідно посадових інструкцій передбачено наявність вищої освіти бухгалтерського спрямування, а також мають значно нижчий розмір посадового окладу, що свідчить про порушення процедури звільнення, а саме ст.49-2 КЗпП України, п.1 ч.1, ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу».

При цьому, судом встановлено, що у період з 23.04.2020 року по 30.07.2020 року в Білгород-Дністровській міській раді були наявні вакантні посади:

- директора Департаменту документально-організаційного забезпечення, інформаційної діяльності та архівної справи;

- директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я;

- заступника Директора департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я - начальника відділу охорони здоров`я;

- директор Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва;

- заступника директора Департаменту - начальник відділу з питань житлово-комунального господарства Департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва;

- директор Департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста;

- заступник директора - начальник Управління комунальної власності департаменту економіки та розвитку інфраструктури міста;

- головний спеціаліст юридичного відділу міської ради та інші.

Суд критично відноситься до посилання відповідачів у відзивах на позовну заяву, що посади директорів та заступників директорів департаментів не були запропоновані позивачці у зв`язку з тим, що ці посади четвертої, вищої категорії ніж була наявна у позивачки, оскільки діючим законодавством не передбачено вичерпних вимог, що посадовій особі, яка звільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці повинні бути запропоновані виключно посади рівнозначної або нижчої категорії.

Також, як на час попередження про звільнення, так і на момент звільнення позивачки, відповідач мав реальну можливість перевести ОСОБА_1 за її згодою на посади директора Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради або головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу міської ради або зарахувати до відповідного кадрового резерву.

Крім того, відповідачі, посилаючись на неможливість призначення позивачки на посади директорів та заступників директорів департаментів у зв`язку з невідповідністю категорії посади, прийняли розпорядження №251-К від 03.07.2020 року, №218-К від 02.07.2020 року, №293-К від 09.07.2020 року та №305-К від 13.07.2020 року, з яких суд вбачає зарахування до кадрового резерву осіб, посади яких відповідають нижчій категорії, аніж посади на які таких осіб зараховано до кадрового резерву (т.2 а.с.91-94).

Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади, відповідачем не було дотримано принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (п.7 ч.2 ст.2 КАС України).

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України №80/06/187-12 від 21.05.2012 року при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як було встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 має більше 12 років стажу роботи на державній службі та служби в органах місцевого самоврядування, зокрема більше 8 років - на керівних посадах, що підтверджується особовою карткою позивачки та копією трудової книжки (т.1 а.с.87-93, а.с.232-235); в межах п`ятої категорії посад в органах місцевого самоврядування позивачці присвоєно десятий ранг посадової особи місцевого самоврядування; має освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістр в сфері державного управління, що підтверджується дипломом магістра серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.262); є одинокою матір`ю в сім`ї, та особою в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження доньки серії НОМЕР_3 (має дитину до 18 років) (т.1 а.с.250, а.с.251); є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 (т.1 а.с.63); за час проходження державної служби та служби в органах місцевого самоврядування позивачка неодноразово нагороджувалась почесними грамотами, у 2018 році зокрема, за перемогу у І турі Всеукраїнського конкурсу «Кращий державний службовець», у 2017 році Міністерством соціальної політики України ОСОБА_1 оголошена Подяка, на підставі наказу Міністра соціальної політики України від 15.08.2017 року (т.1 а.с.261), проте зазначені обставини не були враховані відповідачем при звільненні позивачки з займаної посади.

Відповідачами також не надано суду доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивачка.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.07.2018 року у справі №816/1232/17.

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради №286-VII від 01.03.2017 року затверджено Положення про Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради (далі - Положення).

Згідно п.7 Положення, Управління очолює начальник, який призначається на посаду і звільняється з посади розпорядженням міського голови за погодженням з керівником структурного підрозділу соціального захисту населення облдержадміністрації в установленому законодавством порядку.

З вищевикладеного вбачається обов`язок міського голови при призначенні та звільненні з посади начальника Управління соціальної політики, у встановленому законодавством порядку отримувати погодження у відповідного структурного підрозділу соціального захисту населення облдержадміністрації.

При цьому, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом , на час розгляду даної справи, Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради знаходиться в стані припинення.

Таким чином, суд критично відноситься до твердження відповідача, що оскільки Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради було припинено, відповідно припинилися всі права й обов`язки відповідного управління у тому числі припинено і дію Положення про Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради.

Суд зазначає, що рішення Білгород-Дністровської міської ради №286-VII від 01.03.2017 року «Про затвердження положення про управління соціальної політики міської ради» є чинним, та в силу Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є обов`язковим до виконання.

Враховуючи встановлені вище порушення процедури звільнення позивачки, суд дійшов висновку, що розпорядження Білгород-Дністровського міського голови №315-К від 20.07.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд зауважує, що із аналізу норм статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення факту незаконного звільнення, орган, який вирішує спір, поновлює особу на посаді, яку вона займала до звільнення.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивачки, суд дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дня звільнення по день ухвалення рішення, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт «з» пункту 1). Відповідно до ч.3 п.2 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Оскільки позивачку звільнено з роботи з 20.07.2020 року, відповідно 20.07.2020 року є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачці заробітну плату при проведенні розрахунку при звільненні.

При цьому, судом встановлено, що позивачка у період з 25.03.2020 року по 01.06.2020 року знаходилась на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності серії АДЦ №700910, №701151, №701338 (т.1 а.с.64, 68, 69).

Тривалість вимушеного прогулу позивачки, який утворився внаслідок винесення протиправного розпорядження, суд вважає необхідним обраховувати з 21.07.2020 року по 28.10.2020 року.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України №1133/0/206-19 від 29.07.2019 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік»:

- кількість робочих днів у липні 2020 року складає - 23, (кількість днів вимушеного прогулу - 9);

- кількість робочих днів у серпні 2020 року складає - 20, (кількість днів вимушеного прогулу - 20);

- кількість робочих днів у вересні 2020 року складає - 22, (кількість днів вимушеного прогул - 22);

- кількість робочих днів у жовтні 2020 року складає - 21, (кількість днів вимушеного прогулу складає - 19).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в процесі розгляду справи, згідно листа Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради №01-10/1171 від 28.10.2020 року, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці перед місяцем звільнення складає 892,00 грн. та середньомісячна заробітна плата складає 18 286,10 грн.

Виходячи з наведених величин, судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу за період часу з 21.07.2020 року по 28.10.2020 рік, а саме: оскільки нарахована середньоденна заробітна плата становить 892,00 грн., а кількість днів вимушеного прогулу складає 70 днів, то середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради складає 62 440,00 грн.

У відповідності з п.2 ч.1 ст.371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, рівно як і рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Відповідно до зазначеної норми Закону суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради та в частині стягнення з Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 18 286,10 грн.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради на її користь моральної шкоди, заподіяної звільненням з посади без законної підстави суд зазначає наступне.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-ІV, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст.1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В п.п.5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, зокрема, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В позові ОСОБА_1 зазначає, що діями відповідачів, які зокрема полягають у незаконному звільненні їй завдано моральну шкоду, підставою для відшкодування якої вказує факт порушення її прав у сфері трудових відносин, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та що вимагає додаткових зусиль для організації життя позивачки. З такими твердженнями суд не може погодитись, оскільки докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку зі звільненням, відсутні.

Відповідно до норм ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В даному випадку факт незаконного звільнення ОСОБА_1 судом встановлено, проте обов`язок доказування факту отримання моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивачку.

Стверджуючи, що моральну шкоду їй було заподіяно незаконним звільненням, позивачка не надала суду жодних доказів в підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідачів і заподіяною шкодою. Зокрема, суд зазначає, що такими доказами можуть бути документи, які підтверджують погіршення стану здоров`я та звернення у зв`язку з цим до медичних закладів, тощо. При цьому, суд враховує, що згідно лікарняних позивачка мала загальне захворювання. Отже, доводи ОСОБА_1 щодо заподіяння їй моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з посади не підтверджені належними та допустимими доказами. А відповідно до ч.2 ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, поновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом скасування оскаржуваного розпорядження про її звільнення з посади, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на думку суду, є відповідною моральною сатисфакцією для позивачки.

Вказаний висновок узгоджується також з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 квітня 2018 року у справі №339/169/16-а (провадження №К/9901/8866/18).

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є необґрунтованим, а тому відсутні підстави в цій частині для його задоволення.

При цьому, суд також вважає, що не підлягаю до задоволення позовна вимога про зобов`язання секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 покрити шкоду заподіяну Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, оскільки позивачкою не надано жодного доказу заподіяння вказаною особою будь-якої шкоди Департаменту.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване розпорядження Білгород-Дністровського міського голови №315-К від 20.07.2020 року на відповідність його критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті секретар Білгород-Дністровської міської ради діяв не на підставі закону, яким врегульовано спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення; нерозсудливо; непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Зазначене дає підстави для висновку суду про визнання протиправним та скасування розпорядження Білгород-Дністровського міського голови №315-К від 20.07.2020 року «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 ».

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачка частково довела обґрунтованість позовних вимог з викладених судом вище підстав.

Секретар Білгород-Дністровської міської ради Грозов В.В., як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність оскаржуваного розпорядження. Його доводи є безпідставними та необґрунтованими, оскільки спростовуються наведеними вище обставинами, встановленими судом, та нормами права, застосованими при вирішенні цього спору.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Таким чином, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи перебування судді у період з 20.10.2020 року по 27.10.2020 року на лікарняному, рішення суду винесено у перший робочий день після виходу судді з лікарняного.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до секретаря Білгород-Дністровської міської ради ОСОБА_2 , Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження №315-К від 20.07.2020 року про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000 грн. - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Білгород-Дністровського міського голови №315-К від 20.07.2020 року, за підписом ОСОБА_2 , про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради.

Стягнути з Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 21.07.2020 року по 28.10.2020 рік у розмірі 62 440 грн. 00 коп. (шістдесят дві тисячі чотириста сорок гривень нуль копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в 18 286,10 грн. (вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень десять копійок).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. При цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Секретар Білгород-Дністровської міської ради Грозов Віктор Васильович (вул. Михайлівська, 56, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, 67700).

Відповідач: Департамент соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради (пров. Офіцерський, 8, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, 67700, ).

Відповідач: Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради (вул. Михайлівська, 56, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, 67700, ).

Суддя С.О. Cтефанов

.