Справа № 380/2201/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2201/20 пров. № А/857/6845/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

представника позивача Каверіна С.М.,

представника відповідача Хирі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Брильовським Р.М. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін) в адміністративній справі № 380/2201/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в якому просив зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки за період з 12.04.2019 по 27.02.2020 терміном 322 дні із розрахунку 487,54 грн у день у сумі 156 987,88 грн.

Позов обґрунтовано тим, що невиплата йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 у передбачені Кодексом законів про працю України строки є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати вказаної компенсації за період з 12.04.2019 по 27.02.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби у розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд визнав за можливе зменшити розмір розрахованої позивачем суми, яка підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що грошова компенсація за невикористані відпустки учасникам бойових дій, не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом виплати, що виплачується в разі звільнення з військової служби. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належної при звільненні суми був відсутній спір щодо її розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив позивач. В апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд жодним чином не обґрунтував механізму для застосування принципу розумності, справедливості та пропорційності розраховуючи середнє грошове забезпечення на час затримки розрахунку. Зазначив, що судом безпідставно не враховано свідомого та умисного не проведення відповідачем остаточного розрахунку із позивачем.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, оскаржуване рішення скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 із аналогічних підстав; просив апеляційну скаргу задовольнити. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) просив залишити без задоволення.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) підтримав вимоги своєї апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить її задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційні скарги не належать до задоволення з таких підстав.

Ні Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня фактичного розрахунку з працівником.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як зазначено вище, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

З матеріалів справи видно, що оскільки рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 у справі №1.380.2019.006935 встановлено, що у день виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 11.04.2019, належна йому сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015- 2019 виплачена не була, а остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.02.2020, то відшкодування відповідно до статті 117 КЗпП України слід розраховувати за період з 11.04.2019 до 27.02.2020 включно.

Проте, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Варто зазначити, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Варто зауважити, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з тим, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції визнав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 35 000,00 грн.

Суд вірно зазначив, що дана сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На переконання суду апеляційної інстанції оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, відповідно, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року в адміністративній справі № 380/2201/20 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 27 жовтня 2020 року.