Справа № 260/1872/20
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2020 рокум. Ужгород№ 260/1872/20

Закарпатський окружний адміністративний суд в особі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , через представника адвоката Крон Петра Петровича, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_2 , в якій просить: 1. Зобов`язати нарахувати та виплатити військову частину НОМЕР_2 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за всі дні невикористаної відпустки) за період з 11 січня 2019 року по день фактичного розрахунку 29 квітня 2020 року (473 дні) за всі дні затримки у виплаті у розмірі 211107 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на момент звільнення зі служби йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій.

На підставі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 року у справі №260/225/20 відповідач 29.04.2020 року провів остаточний розрахунок в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учаснику бойових дій, тобто через 473 дні після звільнення.

Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 29.04.2020 року, відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, на думку позивача, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що оскільки спеціальним законом порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визначений, слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Військовою частиною НОМЕР_2 поданий відзив, у якому у задоволенні позову просить відмовити. Покликається на те, що компенсація середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку діє виключно у правовідносинах за трудовим договором та не розповсюджується на спірні правовідносини ( відносини публічної та військової служби). Крім цього, компенсація за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення, відтак відсутні підстави для стягнення середнього заробітку в порядку ст.117 КЗпП України. Оскільки трудові відносини унормовані КЗпП, а військова служба має іншу правову природу та спосіб законодавчого врегулювання, відповідач вважає доводи позивача хибними.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак від таких до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять такі задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, однак подав до суду клопотання про розгляду справи без участі представника. Просить відмовити у задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суд встановив наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач проходив службу в Збройних силах України, отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 01.02.2017 року і ніким не оспорюється.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11 січня 2019 року №11 ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 29 грудня 2018 року №294 з військової служби у запас, виключено зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення з 11 січня 2019 року.

Вважаючи, що проведений з ним розрахунок під час служби є неповним, позивач звернувся до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі №260/225/20, яке набрало законної сили, суд визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та 2019 роки у кількості 42 дні (по 14 днів за кожний рік), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та 2019 роки у кількості 42 дні (по 14 днів за кожний рік), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання рішення суду відповідач 29.04.2020 року виплатив позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в розмірі 19923,38 грн., що підтверджується випискою особового рахунку ОСОБА_1 (а. с.19).

Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 29.04.2020 року, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Правовідносини у сфері соціального захисту військовослужбовців регулюються нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з вимогами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу.

Однак, на даний час Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII чи вищезгаданим Положенням про проходження військової служби чітко не врегульовані питання, пов`язані з виплатою грошового забезпечення або відповідних компенсацій військовослужбовцям у разі затримки проведення з ними остаточного розрахунку за час служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовані певні спірні правовідносини. Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівниками.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівникам коштів при звільненні з роботи (зі служби)

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відтак, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби ( висновки Верховного Суду викладені також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17)

Як вже було встановлено судом, позивач був звільнений 11.01.2019 року, а компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій в сумі 19923,38 грн. була виплачена 29.04.2020 року, отже тривалість затримки розрахунку склала загалом 473 днів.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100)

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з Довідкою військової частини НОМЕР_2 №543 від 25.01.2019 року про грошове забезпечення ОСОБА_1 (а.с.20) позивачу нараховано за листопад 2018 року грудень 2018 року 27671,60 грн. грошового забезпечення, кількість днів за цей період складає 61, отже середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 453,63 грн.

Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, який, на його думку, складає 211107,00 грн., що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (загалом цей розмір становить 19923,38 грн.).

У той же час, у порівнянні із вже виплаченими сумами компенсацій за невикористану відпустку, розрахункова сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (за 473 дні), яка в дійсності становить 214566,99 грн. (453,63 * 473) є ще більшою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає з боку роботодавця внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц розглядала питання визначення пропорційного та співмірного розміру коштів, які підлягають стягненню з роботодавця у зв`язку з несвоєчасними виплатами працівникам.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, Суд зазначив, що необхідно враховувати наступне:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,

- співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд, як вбачається зі змісту цієї постанови, прийшов до висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про виплату належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Судом під час вирішення справи №260/1872/20 враховані вказані критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, викладені Касаційним адміністративним судом в складі Верховного Суду під час вирішення справи № 806/2473/18, де у постанові від 30.10.2019 р. Верховний Суд прийшов до наступних висновків.

Коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку розраховується за наступною формулою (з урахуванням предмету спору): виплачена компенсація за щорічну додаткову відпустку учаснику бойових дій або інша частка недоплачених коштів/середній заробіток за час затримки розрахунку * 100 (помножити на 100). Коефіцієнт у відсотках.

Сама ж сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності та співмірності, а також істотності частки складових заробітної плати, розраховується за такою формулою: середньоденний розмір грошового забезпечення * коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати, отримане помножити на кількість днів затримки розрахунку.

Суд враховує зазначений механізм обчислення, сформульований Верховним Судом, та здійснює розрахунок наступним чином:

коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку вираховується так:

19923,38 грн. (компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій) / 214566,99 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11.01.2019 року по 29.04.2020 року (473 дні)) х 100 = 9,29%.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 9,29% становить: 453,63 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 9,29 % =42,14 грн.; 42,14 грн. х 473 (днів затримки розрахунку) = 19932,22 грн.

Сума 19932,22 грн. співмірна із загальною сумою виплачених відповідачем позивачеві коштів (19923,38 грн.)

Таким чином, з врахуванням принципу співмірності та істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком, за час затримки розрахунку позивачеві слід виплатити 19932,22 грн

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про те, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З врахуванням вищевказаних приписів законодавства та правових позицій Верховного Суду у подібних або аналогічних правовідносинах, суд вважає, що відповідач не довів відсутність у позивача права на одержання коштів за час затримки розрахунку. Одночасно судом встановлено, що сума коштів, яка підлягає виплаті позивачеві, є іншою ніж та, яку позивач зазначає у позові, відтак адміністративний позов слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - задоволити частково.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 19932,22 грн. (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві гривні 22 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

СуддяЯ. М. Калинич