Справа № 640/15358/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року м. Київ №640/15358/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПоліської митниці Держмитслужби
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Рівненської митниці ДФС (33028, Рівненська обл, м. Рівне, вул. Соборна, 104, ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості від 27.02.2019 р. № UA204000/2019/000381/2;

- визнати протиправним та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації , митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204000/2019/00383.

Позов обґрунтовано тим, що при митному оформленні товару, який ввозився на територію України, позивачем самостійно визначено його митну вартість за основним методом - ціною договору (контракту), та заявлено відповідні показники в митній декларації, до якої додано документи, що її підтверджують. Однак, митний орган протиправно не врахував подані позивачем документи і прийняв оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів, застосувавши резервний метод.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.02.2020 замінено первісного відповідача по справі з Рівненської митниці ДФС на її правонаступника - Поліську митницю Держмитслужби (33028, м. Рівне, вул. Соборна, буд. 104, 7).

Відповідач позов не визнав, звернувся до суду із письмовим відзивом, зазначивши, що митний орган діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством, визначивши митну вартість придбаного позивачем автомобіля марки «AUDI», модель « Q7», ідентифікаційний номер (кузова) - НОМЕР_2 , тип кузова - універсал, рік виготовлення - 2016, за даними інформаційного електронного каталогу SCHWAKE. Також вказано, що позивачем, всупереч вимогам статті 53 Митного кодексу України, разом із митною декларацією надано не усі документи на підтвердження складових митної вартості товару, зокрема, не надано: жодних касових та товарних чеків, ярликів, інших документів роздрібної торгівлі, на підтвердження факту оплати транспортного засобу, документи, що містять відомості про вартість перевезення товару, страхові документи.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якому заперечив правову позицію відповідача з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково зазначив, що подані позивачем до митного оформлення документи за назвою і змістом відповідали вимогам п.1, 3 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України. Щодо документів, визначених п.4 , 5 ч.2 ст. 53 Митного кодексу України, про сплату в готівковій формі ПДВ у розмірі 9579,83 євро, то така оплата була здійснена в готівковій формі згідно рахунку від 12.02.2019 року №234500918, який було надано митному органу. Також зауважив, що для переміщення автомобіля не укладався договір переміщення товару до митного кордону України за допомогою перевізника. Таким чином, подання документів, визначених п.6 ч.2 ст. 53 Митного кодексу України об`єктивно є неможливим.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 придбав у дилера Auto Weber Gmb&CO.KG транспортний засіб марки «AUDI», модель « Q7», ідентифікаційний номер (кузова) - НОМЕР_2 , 2016 року випуску, робочий об`єм двигуна 2967 см. куб., загальна кількість місць включаючи водія 7, тип кузова - універсал, тип двигуна -дизельний, вартість якого становить 60 000 євро.

26 лютого 2019 року автомобіль був заявлений до Рівненської митниці ДФС в режимі імпорту за митною декларацією № UA204010/2019/207430, згідно якої заявлено його митну вартість в розмірі 60 000 євро.

У вказаній митній декларації декларантом у графі 42 зазначено ціну товару 60000,00 EUR, у графі 43 митної декларації визначено « 1» метод, в графі 45 митної декларації наведено суму коригування - 1838873,40 (що, із врахуванням даних графи 23 декларації «курс валют» - 30.64789.

За результатами опрацювання документів, долучених до МД, а також аналізу цінової інформації згідно електронного довідника www.schwackenet.de (Schwackenet 02/2019), за яким вартість оцінюваного КТЗ становить 68150 EUR, та з врахуванням повідомлення о форм митного контролю, відповідно до положень ст.. 53,54,368 Митного кодексу України, декларанту 26.02.2019 року направлено вимогу про необхідність подання додаткових документів: висновок про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією; касові та товарні чеки, ярлики, інших документів роздрібної торгівлі; копію митної декларації країни відправлення.

26 лютого 2019 року декларантом на вимогу митниці надано додаткові документи: копію митної декларації Республіки Польща від 22.02.2019 року №19PL402010E0222717 з підтвердженням вивезення, банківські документи від 11.02.2019 року №SW24J208O94306 та №SW24J211O95397, лист декларанта від 26.02.2019 року №26-02/19-1 з проханням прийняти рішення без врахування термінів, передбачених ст.. 53 Митного кодексу України.

27 лютого 2019 року митниця здійснила коригування митної вартості транспортного засобу та прийняла рішення №UA204000/2019/000381/2, відповідно до якого визначено митну вартість імпортованого автомобіля за резервним методом « 6» у розмірі 68150 євро. Прийняте рішення посадова особа митного органу мотивувала тим, що декларантом не подано усіх додаткових документів, витребуваних митницею, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.2-4 ст. 53 МКУ. Надана копія митної декларації країни відправлення від 22.02.2019 року №19PL402010E0222717 містить відомості стосовно вартості КТЗ 216135 польських злотих (50420 євро) що не відповідає заявленій за митною декларацією № UA204010/2019/0 євро.

В рішенні зазначено, що джерелом інформації, яким користувався митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару: вартість товару визначено на підставі інформації, що міститься в електронному довіднику SCHWACKENET 02/2019 - 68150 Євро.

Зазначене рішення слугувало підставою для видання картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204000/2019/00383.

Як встановлено судом, у названій картці відмови, митним органом визначено, що декларанту відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів з таких причин: митна вартість товару не може бути визнана за вартістю, визначеною декларантом щодо товарів, які імпортуються, у зв`язку з неподанням декларантом додаткових документів, витребуваних органом доходів і зборів, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частині 3 статті 53 Митного кодексу України.

Таким чином відповідачем було зроблено висновок про те, що метод визначення митної вартості за ціною договору щодо товарів, які імпортуються не може бути прийнятий у зв`язку з тим, що використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджено документально.

У зв`язку з цим відповідачем скориговано митну вартість товару із застосуванням резервного методу та встановлено заниження заявленого рівня митної вартості.

Позивач не погоджується зі спірними рішеннями, оскільки позивачем подано відповідачу всі документи, що підтверджують заявлену митну вартість товару, подані документи не містять розбіжностей, містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Незгода позивача зі спірними рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України (далі МК України), Податкового кодексу України (далі - ПК України) та інших законів України з питань оподаткування.

Митним кодексом України від 13.03.2012 №4495-VІ (далі - МК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено порядок визначення митної вартості імпортованих товарів та правила її декларування.

У відповідності до статей 49, 50 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Згідно з частиною першою статті 51, частиною першою статті 52 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу; заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

У силу вимог частини другої статті 52 Митного кодексу України, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

У відповідності до частин першої, другої статті 53 Митного кодексу у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Частиною п`ятою статті 54 Митного кодексу України закріплено право митного органу з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Відтак, митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом.

У той же час, у частині п`ятій статті 53 Митного кодексу України встановлено заборону вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно з частиною першою статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом із тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України.

Приймаючи рішення про коригування митної вартості, відповідач виходив з того, що що декларантом не подано усіх додаткових документів, витребуваних митницею, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.2-4 ст. 53 МКУ. Надана копія митної декларації країни відправлення від 22.02.2019 року №19PL402010E0222717 містить відомості стосовно вартості КТЗ 216135 польських злотих (50420 євро) що не відповідає заявленій за митною декларацією № UA204010/2019/0 євро.

Так, статтею 57 Митного кодексу України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 (визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів) і 60 (визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів) Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 (визначення митної вартості на основі віднімання вартості) Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 (визначення митної вартості товарів на основі додавання вартості (обчислена вартість) Кодексу.

При цьому, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

При цьому, вказаний метод не підлягає застосуванню, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірно та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Як свідчать матеріали справи, під час митного оформлення товару та визначення митної вартості товарів, позивачем до митного оформлення було подано документи, визначені частиною другою статті 53 МК України, зокрема: замовлення на транспортний засіб №0184746А02 від 08.02.2019 року, рахунки від 12.02.2019 року №230502705/0, 234500918, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу/технічний паспорт № НОМЕР_3 від 19.05.2016 року, платіжні доручення від 11.02.2019 року №SW24J208O94306,SW24J211O95357,експертну декларацію №19PL402010Е0222717 від 22.02.2019 року.

У наданому до суду відзиві, митний орган звертає увагу на те, що копія митної декларації країни відправлення від 22.02.2019 року №19PL402010Е0222717 містить відомості стосовно КТЗ 216135 польських злотих (50420 євро) , що не відповідає заявленій за митною декларацією №UA204010/2019/0 євро. Також зазначила, що банківські документи від 11.02.2019 року №SW24J208O94306,SW24J211O95357 надані на суму 50420 євро, при цьому комерційний рахунок від 08.02.2019 року №0184746А02 виписаний на суму 60 000 євро. Крім цього зазначено, що гр. ОСОБА_1 кошти перераховувались частинами 11.02.2019 року до встановлення рахунків на оплату 12.02.2019 року, що не підтверджує факт оплати саме цих рахунків.

Так , суд зазначає, що в експортній декларації до ціни товару, що експортується не додається ПДВ, оскільки експорт товарів з території Європейського союзу за кордон обкладається ПДВ за нульовою ставкою, а закриття експертної декларації, дозволяє постачальнику товарів уникнути оплати внутрішнього європейського ПДВ (нульова ставка ПДВ).

Також, судом встановлено, що в замовленні та в рахунках продавець окремо вказав ціну автомобіля NETTO 50420,17 євро, ПДВ (VAT) 9579,83 євро та BRUTTO 60 000,00 євро.

При цьому суд зазначає, що на підтвердження митної вартості автомобіля позивач надав виставлений йому продавцем рахунок від 12.02.2019 року №234500918, відповідно до якого розмір сплати ПДВ (VAT) склав 9 579,83 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що оскільки, розрахунок через фінансову установу за транспортний засіб не здійснювався, у зв`язку з чим позивач був позбавлений об`єктивної можливості надати митному органу банківські чи інші платіжні документи на підтвердження оплати вартості автомобілю.

У даному випадку, ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів (рахунка-фактури, акта приймання-передачі автомобіля), які є достатніми, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості імпортованого товару та не містять розбіжностей, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 803/1112/17.

Оскільки, розрахунок через фінансову установу за транспортний засіб не здійснювався, у зв`язку з чим позивач був позбавлений об`єктивної можливості надати митному органу банківські чи інші платіжні документи на підтвердження оплати вартості автомобілю.

У даному випадку, ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів (рахунка-фактури, акта приймання-передачі автомобіля), які є достатніми, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості імпортованого товару та не містять розбіжностей, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 803/1112/17.

При цьому, умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть у зв`язку із цим бути підставою для відмови у визнанні митної вартості так як згідно з частиною сьомою статті 58 МК України платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 300/426/19.

Не знайшли свого підтвердження й посилання відповідача щодо відсутності витрат на страхування вантажу.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Суд також зазначає, що згідно статті 53 Митного кодексу України, платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, подаються до митного органу на підтвердження митної вартості товарів лише в разі їх наявності, що свідчить про те, що такі документи не в обов`язковому порядку повинні подаватися декларантом до митного оформлення товару та не є єдиними доказом підтвердження сплати придбаного товару.

Суд також відхиляє зауваження митниці щодо неподання декларантом страхових документів, як на підставу, що свідчить про не підтвердження числових значень складових митної вартості.

Судом встановлено, що страхування автомобіля не здійснювалося. Тому вимога надати документи про вартість страхування автомобіля є необґрунтованою та за наведених умов не виконуваною, оскільки обов`язок застрахувати цей автомобіль у позивача був відсутній.

Також, у оскаржуваному рішенні зазначено, що митну вартість визначено за резервним методом на підставі наявної у митного органу інформації з ресурсу системи оцінки транспортних засобів SchwackeNet 02/2019 - 68150 євро.

Однак, суд критично ставиться до такої інформації SchwackeNet, яка, як свідчать матеріали справи, по суті й визначила митну вартість, оскільки, відповідач не обґрунтував правомірність використання у спірному випадку відомостей оціночної діяльності програмного продукту SchwackeNet щодо застосування саме ціни пропозиції продажу, на відміну від ціни з каталогу SchwackeNet з врахуванням реального пробігу автомобіля.

Відповідач не довів, що інформація про реальний стан транспортного засобу була врахована при здійсненні оцінки за допомогою програмного продукту "SCHWAKE".

Слід зазначити, що реальна (фактична) вартість автомобіля згідно даних каталогу "SCHWAKEnet" визначається з обов`язковим коригуванням на пробіг конкретного автомобіля.

Отже, факт ненадання позивачем додатково витребуваних документів, які підтверджують митну вартість товарів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.

Суд також зауважує, що у митного органу була реальна можливість перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого транспортного засобу, оскільки надані декларантом (його уповноваженою особою) документи містять відомості про продавця, його адресу та номер телефону, електронну адресу, однак відповідачем заходи щодо уточнення дійсної вартості придбаного позивачем ТЗ вжиті не були, причини невжиття відповідних заходів відповідачем суду не повідомлені.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02.04.2019 по справі № 809/784/16 (касаційне провадження №К/9901/17149/18).

Таким чином, уповноваженою особою декларанта разом із митною декларацією надано усі наявні та достатні документи, передбачені статтею 53 Митного кодексу України, які необхідні для визначення митної вартості та які містять повну інформацію про митну вартість придбаного позивачем транспортного засобу, у свою чергу митним органом безпідставно не враховано вказані документи в якості доказу оплати позивачем придбаного автомобіля та його вартості.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 260/718/19, митний орган зобов`язаний довести обґрунтованість сумніву у правильності заявленої позивачем митної вартості товару, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Приписи ст.ст. 53, 54 Митного кодексу України зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

У постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 810/2784/18 Верховний Суд зазначив, що витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

У відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Натомість, митний орган не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості ТЗ, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена при придбанні ним автомобіля, чи такі документи не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору, як не довів і правових підстав для застосування другорядного (резервного) методу при визначенні митної вартості придбаного позивачем ТЗ в сторону більшого.

Суд зазначає, що рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Будь-яких доказів того, що ціна імпортованого транспортного засобу є недостовірною, або що позивач поніс додаткові витрати у зв`язку з придбанням імпортованого транспортного засобу, що не зазначені у наданих позивачем документах, відповідач під час розгляду справи не надав.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем не доведено правомірність рішення про коригування митної вартості від 27.02.2019 року № UA204000/2019/000381/2.

Разом з тим, суд вбачає за необхідне зазначити практику Європейського суду з прав людини з приводу надання оцінки всім доказам у даній справі.

Так, у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04), рішення від 10 лютого 2010 року (набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року), п. 58 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської митниці ДФС про коригування митної вартості від 27.02.2019 р. № UA204000/2019/000381/2.

Визнати протиправною та скасувати картку відмови Рівненської митниці ДФС в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA204000/2019/00383.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2497,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Поліської митниці Держмитслужби (33028, м. Рівне, вул. Соборна, буд. 104, 7).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа