Справа № 755/1483/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року м. Київ № 755/1483/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській
провизнання протиправними дій та скасування рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській (далі -відповідач), у якій просить:

визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.11.2019 року щодо підготовки та складання рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати протиправними та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.11.2019 року про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру України, позивач належить до громадянства України, що підтверджується рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року № 160/6658/19, натомість відповідачем необгрунтовано прийнято рішення про поміщення позивача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, як особу яка знаходиться на території України без наявності законних підстав.

Позивач зазначає, що відповідно до статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави, разом з тим позивачем не вчинено жодних із перелічених дій. Таким чином, відповідачем прийнято протиправне рішення, яке підлягає скасуванню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року адміністративну справу № 755/1483/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

02 квітня 2020 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що перебуваючи на території України, позивач не дотримується норм чинного законодавства України, яке виражається у невиконанні постанови Верховного Суду від 07.12.2018 у справі 820/3650/16, якою останньому скасовано набуття громадянства України, ухиляється від добровільного виїзду за межі країни, не вживає жодних заходів щодо своєї легалізації на території України, проживає без документів, які б надавали право законного перебування на території України на визначений строк, а також існує ризик його втечі, що є підставою для затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з метою прийняття рішення на підставі положень статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, відповідач зазначає, що оскаржуваному рішенню вже було надано оцінку під час розгляду справи №473/4762/19 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2009 року на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2009 року по справі №2-0-418/09 про встановлення факту проживання позивача на території України до 24.08.1991 року, ГУ УМВС України в Харківській області прийнято рішення про оформлення набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та видано довідку про реєстрацію особи громадянином за№ 3081.

24 березня 2010 року Дніпровським РВ ГУМВС України в м. Києві видано позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

22 вересня 2010 року Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області подано заяву про відміну рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2009 року по справі № 2-0-418/09 за нововиявленими обставинами у зв`язку з повідомленням позивачем завідомо неправдивих відомостей.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 22 вересня 2010 року заяву Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2009 року за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України до 24.08.1991 року скасовано за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 27 вересня 2010 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту залишено без розгляду.

На підставі зазначеного рішення суду ГУМВС України в Харківській області 27.09.2010 року прийнято рішення про скасування рішення ГУМВС України в Харківській області від 04.12.2009 року про набуття ОСОБА_1 громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Зазначене рішення про позбавлення громадянства було оскаржено позивачем до суду, однак постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2016 року у справі № 820/3650/16, залишеною без змін Постановою Верховного суду від 07.12.2018 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено, а рішення ГУМВС України в Харківській області 27.09.2010 року про скасування рішення ГУМВС України в Харківській області від 04.12.2009 року про набуття ОСОБА_1 громадянства України залишено без змін.

14 листопада 2019 року за результатами реалізації оперативної інформації у м. Києві працівниками Управління стратегічних розслідувань ГУНП у м. Києві спільно з працівниками патрульної служби на Харківській площі був затриманий та доставлений до приміщення Броварського РВ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області громадянин Грузії ОСОБА_1 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживав без документів, які б надавали право законного перебування на території України на визначений строк.

Одночасно, Броварським РВ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області винесено рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2019 року

Не погоджуючись із зазначеними рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Розглядаючи справу по суті, суд виходив з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773)

За приписами частини 1 статті 26 Закон № 3773 іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

За правилами частини 5 статті 26 Закон № 3773 іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до етапі 30 Закон № 3773 центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Приписами частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що за наявності обгрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У відповідності до частини 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваного рішення від 14.11.2019 року Центральне міжрегіональне управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулося до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про примусове видворення з України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2019 року адміністративний позов Центрального міжрегіонального управління Державної Міграційної служби у м. Києві та Київській області задоволено, прийнято рішення про поміщення ОСОБА_1 до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації, на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року змінено рішення Вознесенського міськрайониого суду Миколаївської області від 15 листопада 2019 року, шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин словосполучення «громадянин Грузії» відносно ОСОБА_1 . В іншій частині рішення Вознесенського міськрайониого суду Миколаївської області від 15 листопада 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року задоволено частково касаційну скаргу представника Коноваленко Єлизавети Олександрівни в інтересах відповідача - ОСОБА_1 . Скасовано рішення Вознесенського міськрайониого суду Миколаївської області від 15 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року. Адміністративну справу №473/4762/19 направлено на новий судовий розгляд до Вознесенського міськрайониого суду Миколаївської області.

Ухвалою Вознесенського міськрайониого суду Миколаївської області від 19 лютого 2020 року адміністративний позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області залишено без розгляду на підставі пункту З частини 1 статті 240 КАС України, а саме у зв`язку з розглядом судом аналогічного позову у справі №490/977/20

Як вбачається, з постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2020 року у справі № 490/977/20, що набрало законної сили, судом встановлено, що 17.02.2020 року Управлінням Державної міграційної служби України в Миколаївській області прийнято рішення, яким ОСОБА_1 було поміщено до Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС України» з метою ідентифікації та з`ясування обставин справи.

Відповідно до положень частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведеного вбачається, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.11.2019 року щодо підготовки та складання рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 втратило свою актуальність у зв`язку з прийняттям нового рішення від 17.02.2020 року, що не оскаржується позивачем.

Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити про неефективність обраного позивачем способу захисту та про не доведеність порушення відповідачем внаслідок винесення оскаржуваної вимоги, його прав та охоронюваних законом інтересів

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Відтак обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Натомість, позивачем оскаржується рішення, яке фактично не може бути реалізоване відповідачем, а отже не може порушувати права та інтереси позивача, більше того, як вбачається з матеріалів справи до позивача застосовано захід у вигляді поміщення до Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС України» вже за новим рішенням від 17.02.2020 року.

За вказаних обставин, обраний позивачем спосіб захисту - визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14. і 1.2019 року щодо підготовки та складання рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати протиправними та скасувати Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 14.11.2019р. про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде мати наслідком захист прав позивача, оскільки оскаржуване рішення фактично втратило свою актуальність. Відповідно позивачем обраний неналежний спосіб захисту його прав, що також є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації,

пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19,72 - 77,90,139,241 - 246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими cm. cm. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко