Справа № 817/1550/16
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 серпня 2020 року м. Рівне №817/1550/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді О.М. Дудар, за участю секретаря судового засідання А.М. Юрчук, сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

позивача: не прибула,

відповідача 1: представник Вороновська М.А.,

відповідача 2: не прибула,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Наталії Володимирівни
доГоловного територіального управління юстиції у Рівненській області, начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни
про визнання протиправною бездіяльності, стягнення винагороди, стягнення матеріальної та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

Начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Наталія Володимирівна (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі відповідач-1), начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни (далі відповідач-2) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення винагороди, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позивач, з урахуванням заяв про зміну позовних вимог, просила суд:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо виконання нею вимог Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126 та виплати позивачу винагороди державного виконавця в сумі 84515,22грн;

-стягнути з відповідача-1 невиплачену позивачу винагороду державного виконавця за забезпечення своєчасного виконання виконавчих документів в повному обсязі в сумі 84515,22грн;

-стягнути з відповідача-1 матеріальні збитки, завдані невиплатою заробітку (винагороди державного виконавця), який підлягає до включення в розрахунок допомоги по вагітності та пологах, в сумі 44556,12 грн;

-стягнути з відповідача-2 моральну шкоду в сумі 50000,00грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни щодо невиконання нею вимог Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126 та невиплати начальнику відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Наталії Володимирівні у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126, винагороди державного виконавця у загальній сумі 84515,22грн; стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1 винагороду державного виконавця у загальній сумі 84515,22грн; присуджено на користь начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Наталії Володимирівни за рахунок Головного територіального управління юстиції у Рівненській області моральну шкоду в розмірі 1000,00грн.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду 08.11.2017 постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25.11.2019 касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області задоволено частково. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2017 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

04.12.2019 справа №817/1550/16 надійшла до Рівненського окружного адміністративного суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2019 головуючим суддею у справі визначено суддю Дудар О.М.

Ухвалою суду від 09.12.2019 прийнято адміністративну справу №817/1550/16 до розгляду, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче засідання на 26.12.2019.

Підготовче засідання 26.12.2019 відкладено на 23.01.2020 для виклику відповідача-2.

У підготовчому засіданні 23.01.2020 оголошено перерву до 07.02.2020 за клопотанням представника позивача.

У підготовчому засіданні 07.02.2020 оголошено перерву у зв`язку з витребуванням додаткових доказів до 03.03.2020.

Ухвалою суду від 07.02.2020 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

Ухвалою суду від 03.03.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті на 17.03.2020.

У судовому засіданні 17.03.2020 оголошено перерву до 26.03.2020 у зв`язку з повторним викликом відповідача-2.

Судове засідання 26.03.2020 відкладено на 30.04.2020 у зв`язку із запровадженням в Україні протипандемічних заходів та встановленням карантину.

Судове засідання 30.04.2020 відкладено на 04.06.2020 у зв`язку із запровадженням в Україні протипандемічних заходів та встановленням карантину

Судове засідання 04.06.2020 відкладено на 21.07.2020 для виклику позивача.

Судове засідання 21.07.2020 відкладено на 11.08.2020 у зв`язку з відсутністю доказів належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи позивача та відповідача-2.

У судовому засіданні 11.08.2020 оголошено перерву до 14.08.2020 у зв`язку із закінченням робочого дня.

У судовому засіданні 14.08.2020 оголошено перерву до 26.08.2020 у зв`язку із витребуванням додаткових доказів.

У судове засідання 11.08.2020, 14.08.2020 та 26.08.2020 позивач та відповідач-2 не прибули, про дату, час, місце судового розгляду повідомлені належним чином. Позивачем подано клопотання про розгляд справи без її участі.

Враховуючи положення ст.205 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України), суд розглянув справу за відсутності позивача та відповідача-2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 27.07.2012 перебувала на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області.

З 11.02.2015 на позивача покладено виконання обов`язків начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

ОСОБА_1 входила до складу виконавчої групи з виконання зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" і протягом 2015 року подавала ряд заяв про виплату винагороди учасникам виконавчої групи.

Усупереч вимогам Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126, Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, відповідач 2 у визначені законодавством строки не видала наказу про розмір винагороди позивача і не здійснила таку виплату. При цьому, решті учасникам виконавчої групи виплату такої винагороди було здійснено, що свідчить про упереджене ставлення до позивача.

Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача-1 невиплаченої винагороди державного виконавця в загальній сумі 84515,22грн.

Крім того, позивачу було завдано матеріальні збитки в сумі 44556,12грн внаслідок неврахування цієї винагороди при розрахунку допомоги по вагітності та пологах та моральну шкоди на суму 50000,00грн.

Позивач зазначає, що про її вагітність відповідачу-2 було відомо, а невиплата винагороди державного виконавця суттєво вплинула на розрахунок допомоги по вагітності та пологах. У зв`язку із проблемами зі здоров`ям позивач змушена була звертатися за медичною допомогою до Національного інституту серцево-судинної хірургії ім.М.М Амосова НАМН України та Інституту педіатрії, акушерства та гінекології, якими рекомендовано оперативне хірургічне втручання, проте, внаслідок відсутність коштів, необхідну медичну допомогу позивач не отримала.

Відповідачами відзивів на позовну заяву подано не було, а тому, враховуючи положення ч.6 ст.162 КАС України, суд вирішив справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні представник відповідача-1 заперечила проти позовних вимог. Суду пояснила, що ОСОБА_1 дійсно входила до складу виконавчої групи, яка здійснювала виконавче провадження з виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод".

Проте, подання позивачем, як керівником такої виконавчої групи, заяв на виплату винагороди державним виконавцям не свідчить про безумовне настання у відповідачів обов`язків щодо виплати цієї винагороди.

Зазначила, що наявність відповідних бюджетних асигнувань, як передумова для здійснення виплати винагороди державним виконавцям, передбачена нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5.

Крім того, виплата винагороди напряму залежить від факту стягнення виконавчого збору в межах певного виконавчого провадження, проте, до наданих позивачем заяв не додано будь-яких доказів стягнення виконавчого збору під час здійснення виконавчого провадження.

Відтак, погодження заяв на виплату винагороди державного виконавця, поданих позивачем, було здійснене начальником управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Дмитрієнком С.В. за відсутності визначених законодавством підстав.

Крім того, вчинені виконавчі дії є неповними та несвоєчасними, що підтверджується постановою від 13.02.2017, складеною за наслідками перевірки законності зведеного виконавчого провадження про стягнення з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод".

Зазначена постанова не оскаржувалася у встановленому законом порядку, відтак, є чинною і встановлені нею обставини не потребують додаткового доказування.

Таким чином, протиправна бездіяльність з приводу невиплати винагороди державного виконавця позивачу відсутня. Крім того, ОСОБА_1 було виплачено частково зазначену винагороду на суму 10172,80грн.

Зазначила, що винагорода державного виконавця не є складовою оплати праці, а тому її невиплата не мала жодного впливу на розрахунок допомоги по вагітності та пологах, виплаченої позивачу.

Вказала на необґрунтованість вимог про стягнення матеріальних збитків і моральної шкоди, оскільки на їх підтвердження не надано жодних доказів, за якими прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між завданими позивачу стражданнями та діями чи бездіяльністю відповідачів.

Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши представника відповідача-1, дослідивши у судовому засіданні долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 призначена на посаду начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області на підставі наказу Головного управління юстиції у Рівненській області від 27.04.2012 №324/к (т.1 - а.с.14).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 11.02.2015 №97/04/к на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (т.1 - а.а.с.15-17).

На підставі постанови від 03.01.2013 утворено виконавчу групу з виконання виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод", до якої увійшли ОСОБА_1 , як керівник виконавчої групи, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як члени виконавчої групи.

На ім`я начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області подано заяви про виплату винагороди членам вказаної виконавчої групи, які затверджені ОСОБА_1 та погоджені в.о.начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_4 , а саме:

-від 15.04.2015 на суму 4512,58грн (вх. №6375/07-32/31 від 25.05.2015);

-від 15.04.2015 на суму 4347,20грн (вх. №6374/07-32/31 від 25.05.2015);

-від 17.04.2015 на суму 5297,66грн (вх. №6372/07-32/31 від 25.05.2015);

-від 17.04.2015 на суму 3239,30грн (вх. №6373/07-32/31 від 25.05.2015);

-від 20.04.2015 на суму 4022,39грн (вх. №6369/07-32/31 від 25.05.2015);

-від 07.05.2015 на суму 1852,86грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 07.05.2015 на суму 4409,79грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 07.05.2015 на суму 4127,28грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 08.05.2015 на суму 4376,52грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 08.05.2015 на суму 3934,86грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 08.05.2015 на суму 4310,62грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 08.05.2015 на суму 3793,34 грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 08.05.2015 на суму 4335,17грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 12.05.2015 на суму 4175,98грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 12.05.2015 на суму 4891,34грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 12.05.2015 на суму 3793,34грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 12.05.2015 на суму 4539,73грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 13.05.2015 на суму 4631,06грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 14.05.2015 на суму 4589,02грн. (зареєстрована 15.05.2015);

-від 14.05.2015 на суму 4302,60грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 15.05.2015 на суму 808,58грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 15.05.2015 на суму 67,72грн (зареєстрована 15.05.2015);

-від 01.07.2015 на суму 3949,62грн (погоджена начальником управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_5 ) - на загальну суму 84515,22грн (т.1 - а.а.с.18-118, 130-139).

Листом від 18.12.2015 за №12863/02-11/29 за підписом начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в.о.начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Н.В. повідомлено, що станом на 18.12.2015 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області залишаються невиплаченими на її користь суми за 25-ма заявами про виплату винагороди державного виконавця на загальну суму 97517,15грн (т.6 - а.а.с.213-214).

Вважаючи таку невиплату протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі Закон №108/95-В), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.2 Закону №108/95-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про державну виконавчу службу" від 24.03.1998 №202/98-ВР (далі Закон №202/98-ВР), що був чинним на час існування спірних правовідносин, передбачено, що працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

Статтею 17 Закону №202/98-ВР визначено, що заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством. За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

За приписами статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (далі Закон №606-XIV), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій він має право на винагороду, яка виплачується за рахунок виконавчого збору.

Пунктом 16 Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126 (далі Порядок №126), встановлено, що державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати.

Відповідно до п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У силу вимог пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713 (далі Інструкція №5), для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

За змістом пп.2.2.2 п.2 розділу 2 Інструкції №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування.

Розділом 3 Інструкції №5 визначено інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, в переліку яких винагорода державного виконавця відсутня.

Отже, винагорода державного виконавця, яка виплачувалася на підставі статті 46 Закону №606-XIV, залежить від якості, результативності праці, тому, вона не може вважатися одноразовою виплатою, а відтак, є складовою оплати праці у вигляді додаткової заробітної плати та належить до структури заробітної плати.

Відповідно до ст.46 Закону №606-XIV, порядок виплати, розмір винагороди та критерії оцінки роботи державного виконавця встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, згідно з п. 2 Порядку №126, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, під час виконання якого здійснювалася реалізація майна боржника, отримує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (крім іпотечного майна).

Пунктом 3 Порядку №126 передбачено, що фактичним виконанням виконавчого документа в повному обсязі вважається виконання виконавчого документа в установлені статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" строки із стягненням у повному обсязі виконавчого збору за таким виконавчим документом, а також витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (у разі винесення державним виконавцем постанови про стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій). Для виплати винагороди державний виконавець подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, реквізити відповідних постанов державного виконавця; перелік виконавчих дій та строки їх проведення. До заяви про виплату винагороди додаються копії постанов про відкриття виконавчого провадження та про закінчення виконавчого провадження.

Пунктами 4-7 Порядку №126 визначено, що для виплати винагороди державний виконавець подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, реквізити відповідних постанов державного виконавця; перелік виконавчих дій та строки їх проведення. До заяви про виплату винагороди додаються копії постанов про відкриття виконавчого провадження та про закінчення виконавчого провадження. В заяві про виплату винагороди державний виконавець визначає розрахунок розміру належної до виплати винагороди. У разі коли виконання виконавчого документа було забезпечено виконавчою групою, заява про виплату винагороди подається керівником виконавчої групи особі, яка прийняла рішення про утворення виконавчої групи. У заяві визначається розрахунок (розподіл) цієї винагороди між усіма членами виконавчої групи. При цьому сума винагороди всій виконавчій групі не повинна перевищувати розміру винагороди, встановленого пунктом 2 цього Порядку. У рамках зведеного виконавчого провадження винагорода виплачується за кожним окремим виконавчим документом за виконавчим провадженням, яке входить до складу зведеного, за наявності підстав, передбачених пунктом 3 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку №126 встановлено, що заява про виплату винагороди розглядається керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її отримання та за наявності підстав, передбачених пунктом 3 цього Порядку, погоджується ним і скріплюється печаткою із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її отримання повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав для відмови.

Пунктом 9 Порядку №126 закріплено, що при розгляді заяви про виплату винагороди державному виконавцю перевіряються своєчасність та повнота вчинених виконавчих дій, а також достовірність викладених у заяві відомостей.

Представник відповідача-1, обґрунтовуючи заперечення на позов, посилається на те, що подані позивачем заяви не свідчать про своєчасне і повне вчинення нею виконавчих дій та містять недостовірні відомості.

Поряд з цим, враховуючи системний аналіз норм пунктів 8 і 9 Порядку №126, перевірка на предмет своєчасності та повноти вчинених виконавчих дій і достовірності відомостей здійснюється безпосереднім керівником державного виконавця і виключно під час розгляду поданої державним виконавцем заяви.

Відповідно до п.11 Порядку №126, погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю структурного підрозділу територіального органу Мін`юсту, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, не пізніше ніж протягом наступного робочого дня передається на погодження керівнику структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень.

Згідно з п.12 Порядку №126, за достатністю та обґрунтованістю підстав для виплати державному виконавцю винагороди посадові особи, зазначені у пункті 11 цього Порядку, зобов`язані погодити заяву про виплату винагороди державному виконавцю протягом п`яти робочих днів з дати її отримання. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом п`яти робочих днів з дати її отримання повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав для відмови.

Пунктом 13 Порядку №126 передбачено, що рішення відповідної посадової особи про відмову у виплаті винагороди або бездіяльність відповідної посадової особи щодо прийняття рішення про виплату винагороди державний виконавець має право оскаржити до керівника вищого рівня.

Відповідно до п.14 Порядку №126, погоджена керівником структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, або керівником Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту в установленому порядку заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після погодження надсилається (подається) відповідному Головному територіальному управлінню юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм.Києві та Севастополі (уповноваженому структурному підрозділу Мін`юсту) та є підставою для видачі протягом п`яти робочих днів з дня отримання погодженої заяви відповідного наказу із зазначенням у ньому розміру винагороди.

Таким чином, рішення про наявність чи відсутність підстав для виплати винагороди державного виконавця приймається уповноваженими на це пунктом 11 Порядку №126 особами - керівником структурного підрозділу Головного територіального управління юстиції в області, що оформляється або шляхом погодження такої заяви, або шляхом її повернення державному виконавцю протягом установлених Порядком строків, та передається для виконання до Головного територіального управління юстиції в області.

Судом досліджено, що подані позивачем заяви були погоджені визначеними у Порядку №126 посадовими особами. Відповідачем-1 визнається та обставина, що будь-які рішення про відмову у виплаті винагороди державного виконавця за наслідками розгляду поданих позивачем заяв не приймалися, заяви про виплату цієї винагороди не поверталися.

Зокрема, у клопотанні від 16.12.2016 (було подано під час першого розгляду справи) представник відповідача-1 повідомила, що в.о.начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Дмитрієнко С.В. подав заяву про відкликання підписів з деяких заяв, поданих позивачем (т.5 - а.а.с.171-172). На цю обставину звернув увагу суду касаційної інстанції в постанові від 25.11.2019. Поряд з цим, жодних доказів подання таких заяв та/або відкликання даною особою підписів з поданих позивачем заяв відповідачем-1 суду не надано. Тобто, обставини щодо відкликання ОСОБА_4 підписів не підтверджені належними та допустимими доказами, як того вимагає КАС України.

Суд відхиляє посилання відповідача-1 на висновок щодо законності і повноти вчинення виконавчих дій державними виконавцями при виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод" за підписом в.о.начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Лопацької І.В. та постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження від 13.02.2017 (т.5 - а.а.с.202-203, 205-250; т.6 - а.а.с.1-197), оскільки зазначений висновок було складено, а постанова від 13.02.2017 - прийнята після звернення позивача до суду з позовом та відкриття судом 20.10.2016 провадження в даній адміністративній справі. Тобто, має місце формування відповідачем доказів після виникнення судового спору.

Суд зазначає, що вирішення у будь-який інші спосіб та строки, аніж встановлені Порядком №126, питання щодо відсутності підстав для виплати винагороди державному виконавцю за умови наявності належним чином погоджених заяв, які не були у визначений строк повернуті державному виконавцю, є протиправним.

Крім того, аналіз зазначених висновку і постанови не свідчить, що відповідачами загалом заперечується фактичне здійснення позивачем виконавчих дій в межах зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод", а описані лише окремі недоліки не можуть слугувати самостійною підставою для твердження про несумлінне виконання позивачем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій, що є передумовою для виникнення права на виплату винагороди в розумінні статті 46 Закону №606-XIV.

Що стосується доводів про відсутність у Головному територіальному управлінні юстиції Рівненської області бюджетних асигнувань для виплати позивачу винагороди, на підтвердження чого відповідачем-1 були подані плани спеціального фонду бюджету на 2015 рік, 2016 рік, кошторис на 2017 рік, виписки за рахунками (т.1 - а.а.с.169-188, т.5 - а.а.с.200-201), то ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України гарантує, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оскільки винагорода державного виконавця є складовою оплати праці, на спірні правовідносини поширюються гарантії встановлені ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення від 25.06.1996 у справі "Амюр проти Франції" (Amuur v. France, заява №19776/92), від 23.11.2003 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції" (The Former King of Greece v. Greece, заява №25701/94) та від 01.03.2001 у справі "Малама проти Греції" (Malama v. Greece, заява №43622/98)). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Lichtenstein v. Germany, заява №42527/98)). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення від 28.09.2004 у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia, заява №44912/98)).

У даному випадку легітимні сподівання позивача на винагороду державного виконавця передбачені чинними нормами законодавства України, тобто, вони є конкретними і на них поширюється режим "існуючого майна".

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 у справі "Будченко проти України" (заява №38667/06) наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

До того ж, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21-44а10).

Виходячи з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 у справі №6-38цс13 та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00), право позивачів на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

Отже, посилання відповідача-1 на відсутність бюджетних коштів, як на причину неможливості виплати позивачу винагороди державного виконавця, є безпідставними.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що з наданих відповідачем-1 доказів у справі слідує, що іншим державним виконавцям, у тому числі й тим, що входили до складу виконавчої групи з виконання виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Державного підприємства "Рівненський автомобільний ремонтний завод", виплачувалася винагорода на основі поданих ними у ті ж періоди заяв (т.1 - а.а.с.189-233, т.2 - а.а.с.1-241, т.3 - а.а.с.1-215, т.4 - а.а.с.1-215, т.5 - а.а.с.1-165, т.6 - а.а.с.233-248, т.8 а.а.с.49-158).

Поряд з цим, суд вважає доведеними обставини, на які посилається відповідач-1 щодо виплати позивачу винагороди державного виконавця на підставі наказів начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило І.В. від 04.11.2015 №809/04/к та від 28.12.2015 №945/04/к (т.2 а.а.с.31-33, 86-91).

Зокрема, ОСОБА_1 згідно з наказом від 04.11.2015 №809/04/к було виплачено відповідно до платіжного доручення від 25.11.2015 та платіжної відомості від 20.11.2015 №05.324 суму 4302,60грн за заявою від 14.05.2015, а згідно з наказом від 28.12.2015 №945/04/к - відповідно до платіжного доручення від 30.12.2015 та платіжної відомості від 29.12.2015 №06.363 суму 1852,86грн за заявою від 07.05.2015 та 67,72грн за заявою від 15.05.2015 (т.8 а.а.с.229-235).

З огляду на наведене, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо невиконання вимог Порядку №126 та невиплати позивачу винагороди державного виконавця в сумі 78292,04грн обґрунтовані достатніми, належними і допустимими доказами, а тому підлягають до задоволення.

Суд зауважує, що задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача невиплаченої суми винагороди державного виконавця жодним чином не вказує на втручання суду у дискреційні повноваження державного органу.

Так, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі повноваження щодо погодження заяви державного виконавця для виплати винагороди або, за відсутності підстав для виплати, повернення заяви державному виконавцю регламентовано Порядком №126.

Згідно з вимогами Порядку №126, для відповідної посадової особи передбачено лише один вид правомірної поведінки: у разі погодження заяви - видати наказ про виплату державному виконавцю винагороди, у разі відсутності підстав - повернути заяву державному виконавцю. Тобто, вибір між декількома можливими правомірними рішеннями у даному випадку відсутній, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Таким чином, задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача невиплаченої суми винагороди державного виконавця не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 1173 Цивільного кодексу України встановлено що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 4 частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимогу про стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 2 статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що задоволенню вимог про відшкодування шкоди повинно передувати встановлення факту її заподіяння позивачу незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача-1 матеріальних збитків, завданих невиплатою заробітку (винагороди державного виконавця), який підлягає до включення в розрахунок допомоги по вагітності та пологах, в сумі 44556,12грн, по своїй суті, стосуються виплати доходів у розмірі меншому за той, на який вона розраховувала, а відтак є вимогою про стягнення упущеної вигоди в розумінні норм Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що матеріальна шкода у вигляді упущеної вигоди повинна бути реальною і підлягає до відшкодування тільки у разі, якщо особа доведе наявність у неї можливості отримати дохід, неотримання якого настало виключно внаслідок протиправної бездіяльності.

Механізм обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, у разі настання страхового випадку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266 (далі Порядок №1266).

Відповідно до п.3 Порядку №1266, середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати (далі - поважні причини).

Згідно з п.25 Порядку №1266, розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців перебування у трудових відносинах (з першого до першого числа) за останнім основним місцем роботи застрахованої особи, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок; для осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров`я у зв`язку з раніше отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, - перед настанням тимчасової непрацездатності.

Судом встановлено, що 06.11.2015 ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності НОМЕР_1 у зв`язку з вагітністю та пологами. На підставі зазначеного листка непрацездатності позивачу було вплачено допомогу у зв`язку з вагітністю і пологами в сумі 20118,55грн. Ці обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають доказуванню згідно з ч.1 ст.78 КАС України.

У силу наведених вимог Порядку №1266, розрахунковим періодом для обчислення суми допомоги у зв`язку із вагітністю і пологами ОСОБА_1 за листком непрацездатності АГИ133164 від 06.11.2015 є період з 01.11.2014 по 31.10.2015.

Судом встановлено, що заяви на виплату винагороди державного виконавця на невиплачену суму були подані позивачем у період з 15 травня по 1 липня 2015 року.

Враховуючи положення п.16 Порядку №126, в силу яких державний виконавець одержує винагороду одночасно із заробітною платою, невиплачені відповідачем-1 суми за вказаними заявами повинні бути враховані при обчисленні середньої заробітної плати для допомоги на підставі вказаного листка непрацездатності.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення на її користь матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, що полягає в недоотриманні сум допомоги у зв`язку з вагітністю і пологами.

Поряд з цим, згідно з п.2 Порядку №1266, сума допомоги по вагітності та пологах у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не може бути меншою, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на час настання страхового випадку.

Зважаючи на наведену норму, суд бере до уваги розрахунки відповідача-1, згідно з якими недоотримана ОСОБА_1 сума допомоги за листком непрацездатності АГИ133164 від 06.11.2015 становить 6391,42грн (т.5 - а.с.166).

Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача-1 матеріальної шкоди підлягає задоволенню частково, в сумі 6391,42грн.

Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 моральної шкоди в сумі 50000,00грн, то відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3)в інших випадках, встановлених законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини завданих страждань, ступеня вини особи та з урахуванням інших обставин, які мають значення.

Позивач в обґрунтування перенесених нею страждань посилається на виникнення проблем зі здоров`ям, що обумовили необхідність звернення до Національного інституту серцево-судинної хірургії ім.М.М.Амосова НАМН України та Інституту педіатрії, акушерства та гінекології за медичною допомогою, на підтвердження чого надає відповідні докази (т.1 -а.а.с.119-124).

Проте, з наданих суду доказів не вбачається прямого причинно-наслідкового зв`язку між завданою позивачу шкодою та оскаржуваною бездіяльністю відповідача-2, крім того, позивач не довела обґрунтованості заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди.

Разом з тим, саме по собі встановлення судом факту порушення прав позивача у спірних правовідносинах, її неодноразові звернення до лікувальних закладів і стан вагітності, в якому перебувала позивач на час існування спірних правовідносин, є підставою для присудження на її користь за рахунок відповідача-1, який виступає власником у розумінні статті 237-1 Кодексу законів про працю України, моральної шкоди в сумі 10000,00грн.

З огляду на наведене позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

За приписами статті 94 КАС України, судові витрати присуджуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Наталії Володимирівни (вул.Басівкутська, буд.87Б, м.Рівне, 33013, РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (вул.Замкова, буд.29, м.Рівне, 33028, код за ), начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни (вул.Замкова, м.Рівне, 33028) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення винагороди, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Смачило Іванни Василівни щодо невиконання нею вимог Порядку виплати та розмірів винагород державному виконавцю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126 та невиплати начальнику відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Іщук Наталії Володимирівні у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126, винагороди державного виконавця у загальній сумі 78292,04грн.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 винагороду державного виконавця у загальній сумі 78292,04грн.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 матеріальні шкоду у сумі 6391,42грн.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10000,00грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1082,85грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07 вересня 2020 року.

Суддя О.М. Дудар