Справа № 675/2633/19
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/2633/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Трасковський С.Л.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

21 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Шидловського В.Б. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ткач В.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Каладського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року (повний текст якого складено в м. Ізяслав 30 липня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до молодшого інспектора ВНіБ державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» Бондарука Івана Миколайовича про визнання дій незаконними та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до молодшого інспектора ВНіБ державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» Бондарука Івана Миколайовича про визнання дій відповідача незаконними та стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок - невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Замкова виправна колонія (№58)".

Із журналу №7205 обліку вхідної кореспонденції осіб, які тримаються в Замковій виправній колонії (№58) встановлено, що на адресу позивача з м. Хмельницького надійшла поштова кореспонденція, за отримання якої він розписався у вказаному журналі 16.10.2019 року.

Так, 16.10.2019 року фахівець оперативного відділу ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» Толков С.І. в присутності відповідача видав позивачу бандероль, яка надійшла на його ім`я від батьків, в якій знаходились крім копій документів ще три цукерки.

Вказані цукерки відповідач взяв на огляд на предмет перевірки наявності заборонених для зберігання засудженим предметів, згідно Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затверджена наказом Міністерства юстиції України №1304/5 від 02.07.2013 року.

Після огляду вказані цукерки були повернуті позивачу, однак на думку позивача вони вже не були придатні для вживання.

Не погоджуючись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України ( КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Так, завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно із ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України (ст. 3 КВК України).

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Так, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).

Частиною 1 ст. 113 КВК України визначено, що засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості.

Згідно з ч. 3 ст. 113 КВК України кореспонденція, яку одержують і надсилають засуджені до відбування покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягає перегляду.

Так, наказом Міністерства юстиції України №1304/5 від 02.07.2013 року затверджено Інструкцію з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (Інструкція), яка регулює порядок організації перегляду кореспонденції, яку одержують або відправляють засуджені до позбавлення волі та особи, взяті під варту.

Відповідно до п. 4 розділу І вказаної Інструкції кореспонденція осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі в установах максимального рівня безпеки підлягає перегляду за випадком винятків, передбачених абзацом другим цього ж пункту.

Згідно п. 4 розділу ІІ Інструкції уся вхідна (вихідна) кореспонденція, що підлягає перегляду, протягом трьох діб переглядається інспектором і вручається (надсилається) адресатам.

Крім того, згідно посадової інструкції молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" №268 від 25.06.2018 року, затверджена начальником державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" 25.06.2018 року, відповідач під час несення служби в ізольованому секторі для засуджених до довічного позбавлення волі має право, зокрема, видавати засудженим посилки (передачі) і бандеролі; здійснювати огляд вмісту посилок (передач) і бандеролей, вилучати виявлені в них заборонені для зберігання засудженими предмети, вироби і речі та доповідати керівнику колонії або ЧПНК для прийняття рішення.

У судовому засіданні позивач підтвердив, що він розписався у журналі за отримання бандеролі, яку було відкрито в його присутності і цукерки, які містились там, відповідач забрав для огляду на предмет заборонених предметів, а після огляду відповідач повернув йому цукерки.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виконуючи свої службові обов`язки та переглядаючи вміст бандеролі, яка надійшла на ім`я позивача відповідач діяв в межах та у спосіб, встановлений законом, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача незаконними.

Стосовно частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

-якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

З огляду на невстановлення судом протиправності дій відповідача, колегія суддів вважає й відсутні підстави для вішкодування моральної шкоди позивачу, тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні даної частини позову є обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 жовтня 2020 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Шидловський В.Б. Сторчак В. Ю.