Справа № 140/4953/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/4953/20 пров. № А/857/10959/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Савки С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Заступника прокурора Волинської області на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року (головуючого судді Каленюк Ж.В., ухвалену у відкритому судовому засіданні о 15 год. 25 хв. в м. Луцьк повний текст ухвали складено 04.08.2020) у справі №140/4953/20 за позовом Першого заступника керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради до Управління освіти виконавчого комітету Нововолинської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради 31.03.2020 звернувся в суд з позовом до Управління освіти виконавчого комітету Нововолинської міської ради в якому просить визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати випускникам навчальних закладів із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», в розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити випускникам навчальних закладів із числа дітей, позбавлених батьківського піклування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - одноразову грошову допомогу передбачену ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» зокрема по 12162,00 грн. кожному.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року позов залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції Заступник прокурора Волинської області подав апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

У відзивах на апеляційну скаргу Служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради та Управління освіти виконавчого комітету Нововолинської міської ради заперечують проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просять оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи прокурор Пиць Н.В. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача Супоровський А.В. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що листом від 20 березня 2020 року №34/4-516вих-20 керівник Володимир-Волинської місцевої прокуратури повідомив Службу у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради про те, що трьом випускникам загальноосвітніх навчальних закладів з числа дітей, які позбавлені батьківського піклування та закінчили заклади загальної середньої освіти у 2019 році, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в порушення вимог статті 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13.01.2005 №2342-IV (далі - Закон №2342-IV) Управлінням освіти не виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку; одночасно просив повідомити, чи будуть вживатися заходи реагування Службою у справах дітей в інтересах вказаних осіб, зокрема шляхом звернення до суду (аркуш справи 50).

Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради листом від 24 березня 2020 року №10-01-15/152 повідомила прокуратуру про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зверталися у Службу у справах дітей з питанням про виплату їм одноразової грошової допомоги у розмірі шести прожиткових мінімумів після закінчення навчального закладу при працевлаштуванні, як це передбачено підпунктом 5 пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 1994 року №226; водночас, з`ясовано, що ці особи після закінчення загальноосвітніх навчальних закладів не працевлаштувалися та продовжили навчання (аркуш справи 51).

З листа Управління освіти Виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 13 березня 2020 року №270/01-19/55 (аркуші справи 20-21) видно, що у 2019 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідач виплатив одноразову грошову допомогу у розмірі 1810,00 грн. кожному, та у такому ж розмірі передбачена виплата допомоги ОСОБА_3 у 2020 році після досягнення такими особами 18-річного віку відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2005 року №823. Оскільки жоден із названих учнів не був поміщений у заклад загальної середньої освіти на повне державне утримання, а рішеннями органу опіки і піклування після набуття відповідного статусу були передані під опіку (піклування), то виплати, передбачені статтею 8 Закону №2342-IV, їм не надавалися.

27 березня 2020 року листом №34/4-552вих-20 перший заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури повідомив Службу у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради про підготовлений позов до Управління освіти в інтересах держави в особі Служби у справах дітей (аркуш справи 52).

21 квітня 2020 року Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 05 квітня 1994 року №226 повторно повідомила прокуратуру, що дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, що перебувають під опікою (піклуванням), після закінчення навчального закладу при працевлаштуванні виплачується одноразова грошова допомога в розмірі шести прожиткових мінімумів громадян, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , над якими встановлена опіка (піклування), після закінчення навчальних закладів не працевлаштувалися, тому відсутня необхідність у судовому захисті (аркуш справи 70).

Перший заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради звернувся до суд із позовними вимогами щодо нарахування та виплату випускникам навчальних закладів із числа дітей, позбавлених батьківського піклування одноразову грошову допомогу передбачену статтею 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

Суд першої інстанції позов прокурора залишив без розгляду, оскільки він не підтвердив право на підписання позову, який не містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, а стосується захисту прав фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII, який набрав чинності 30 вересня 2016 року, Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 КАС України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі №903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах №923/560/18 та №913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі №915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №0440/6738/18. За висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Конституційний Суд України у Рішенні від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), з`ясовуючи поняття «інтереси держави», зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру».

Відповідно до матеріалів справи у даній справі, прокурор на обґрунтування необхідності захисту порушення, на його думку, інтересів держави та підстав для звернення до суду зазначив, що у даному випадку Служба у справах дітей має повноваження на звернення до суду за захистом майнових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа, однак не звернулася за їх захистом у судовому порядку; невиплата встановленої частиною сьомою статті 8 Закону №2342-IV одноразової грошової допомоги випускникам навчальних закладів із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, підриває авторитет держави в частині обов`язку здійснювати соціальний захист дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Судом встановлено, що як видно із зазначених доводів сторін, має місце різне трактування прокурором з одного боку та позивачем і відповідачем з іншого боку положень статті 8 Закону №2342-IV в частині наявності підстав для виплати одноразової грошової допомоги у 2019 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - особам до 18 років, які мають статус дітей, які позбавлені батьківського піклування, як випускникам загальноосвітніх навчальних закладів.

Позиція позивача, як державного органу Служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради та відповідача у застосуванні норм частини сьомої статті 8 Закону №2342-IV співпадає та невиплата одноразової грошової допомоги зазначеним особам обумовлена відсутністю підстав та умов, з якими, на їх думку, цей Закон пов`язує виплату допомоги (особи, навчаючись у закладах освіти, не перебували на повному державному утриманні). Прокурор вважає, що виплата допомоги є безумовною для всіх дітей-сиріт та осіб, позбавлених батьківського піклування, та право на виплату цієї допомоги триває до досягнення особою 18-річного віку.

Разом з тим, перевірка права прокурора на звернення до адміністративного суду передує розгляду питання щодо правомірності дій (бездіяльності) відповідача, що оскаржуються (розгляду справи по суті). Встановлення обставин, що свідчать про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права на звернення до суду, є перешкодою для розгляду справи по суті.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, прокурор має право звернутися відповідно до порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», із позовом в інтересах держави, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави.

З прохальної частини позовної заяви слідує, що прокурор звернувся до суду з позовом на захист прав та інтересів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а протиправність поведінки Управління освіти щодо невиплати оспорюваної допомоги, установленої частиною сьомою статті 8 Закону №2342-IV, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у розмірі шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, у тому числі з мотивів, наведених прокурором, може бути перевірена у разі вирішення спору за позовом належного позивача, оскільки предмет позову за взаємопов`язаними вимогами стосується не захисту інтересів держави та суспільства у певних взаємовідносинах між органами державної влади та місцевого самоврядування, а прав конкретно визначених осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті.

Частиною першою статті 5 КАС України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Відповідно до частини третьої статті 5 КАС України до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Частиною першою статті 56 КАС України визначено, що права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає адміністративна процесуальна дієздатність, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді їхні законні представники - батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Як видно із рішень виконкому Нововолинської міської ради від 20 січня 2011 року №3 (аркуш справи 86), від 21 грудня 2017 року №364 (аркуш справи 87), від 20 травня 2010 року №174 (аркуш справи 88) над зазначеними вище особами встановлено опіку (піклування) та їх законними представниками до повноліття є опікуни (піклувальники).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент звернення прокурора із даним позовом не досяг повноліття та не набув адміністративно процесуальної дієздатності. Проте ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягли повноліття та набули адміністративно процесуальної дієздатності в розумінні частини другої статті 43 КАС України та у спорах з приводу публічно-правових відносин вони можуть самостійно брати участь, в тому числі звернутися за захистом оспорюваного чи порушеного права.

За приписами статті 11 Закону №2342-ІV органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо: подання заяв, клопотань, позовів про захист прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Функції служби у справах дітей щодо опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, визначає стаття 12 Закону №2342-IV. Так на служби у справах дітей покладаються безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Служба у справах дітей, зокрема, бере участь у здійсненні заходів щодо соціального захисту і захисту прав та інтересів дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і несе відповідальність за їх дотримання, а також координує здійснення таких заходів.

Відповідно до пункту 3.2.14, 3.2.18 Положення про Службу у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, затвердженого рішенням Нововолинської міської ради від 24 грудня 2015 року №5/17 (аркуші справи 164-167), Служба у справах дітей в частині делегованих повноважень здійснює захист інтересів дітей під час розгляду справ у суді щодо позбавлення батьківських прав, встановлення місця проживання дітей, усиновлення, захисту житлових та майнових прав, а також під час розгляду кримінальних справ щодо дітей; представляє у разі необхідності інтереси дітей у судах у їх відносинах з підприємствами, установами та організаціями усіх форм власності.

Вирішення спору у той спосіб, про який просить прокурор, спрямований на захист оспорюваного чи порушеного права безпосередньо ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представництво інтересів яких прокурором не доведено, а тому заміна позивача також не призведе до можливості представництва інтересів зазначених осіб прокурором, оскільки у такому випадку відсутнє відповідне правове обґрунтування такого представництва. До того ж, судом установлено, що прокурор не повідомив зазначених осіб, їх законних представників про пред`явлення даного позову.

Наведене дає підстави для висновку про те, що у розглядуваному випадку прокурор звернувся із позовом в інтересах конкретних фізичних осіб, а не в інтересах держави.

Оскільки після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів судом установлено відсутність підстав для представництва прокурором за позовом, поданим в інтересах держави в особі Служби у справах дітей, а фактично пред`явленим в інтересах конкретних фізичних осіб, то це є підставою для залишення такого позову без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 240 КАС України.

Пунктом 2 частини першої статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.20198 у справі №815/724/15, від 17.10.2019 у справі №569/4123/16-а, оскільки правовідносини в цій справі не є подібними.

Колегія суддів дійшла висновку, про правильність встановлення судом першої інстанції відсутності підстав для представництва прокурором за позовом, поданим в інтересах держави в особі Служби у справах дітей, а фактично пред`явленим в інтересах конкретних фізичних осіб, то це є підставою для залишення такого позову без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 240 КАС України, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 824/897/17-а, від 08 жовтня 2020 року у справі № 580/41/20, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Волинської області - залишити без задоволення.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2020 року у справі №140/4953/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 26.10.2020