Справа № 120/1866/20-а
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1866/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс Михайло Богданович

Суддя-доповідач - Мацький Є.М.

26 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г. ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року (рішення ухвалене суддею Богоніс М.Б. 03 липня 2020 року в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 04 травня 2020 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - апелянт), у якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою;

1.2. зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в червні 2019 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянку для ведення садівництва сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

3. Наказом відповідача від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-сг відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

4. Не погоджуючись із вказаним наказом позивач оскаржив його до адміністративного суду.

5. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 наказ про відмову скасовано та зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання з правової оцінки суду.

6. На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 відповідачем 19.03.2020 прийнято наказ № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (код цільового призначення - 01.05), у зв`язку із тим, що у клопотанні не зазначено вид документації, дозвіл на розроблення якої просить надати позивач.

7. Позивач вважає наказ протиправним, оскільки відповідачем в процесі його прийняття не враховано висновків рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 та порушено ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації, а тому з метою захисту своїх прав звернувся із цим адміністративним позовом до суду.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

8. 03 липня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду позовні вимоги задоволено повністю.

9. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг «Про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

10. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області прийняти на підставі поданого ОСОБА_1 клопотання від 11.06.2019, рішення у формі наказу, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована поруч із земельною ділянкою за кадастровим номером - :01:004:0012 (для ідентифікації її місця розташування), яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

11. Апелянт Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

12. Апелянт зазначив, що у клопотанні, як цього вимагає ст. 25 Закону України «Про землеустрій», позивачем не зазначено вид документації із землеустрою. Також відповідач звернув увагу на недопустимість задоволення позову в частині його зобов`язання прийняти чітко визначене рішення, оскільки за таких умов матиме місце втручання у дискреційні повноваження органу державної влади.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

13. 11.06.2019 позивач звернувся до апелянта із клопотанням, зареєстрованим в ГУ Держгеокадастру під номером К-11655/0/94-19 від 19.06.2019, про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована поруч із земельною ділянкою за кадастровим номером - :01:004:0012 (для ідентифікації її місця розташування), яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с.28)

14. До вказаного клопотання додано графічні матеріали земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (а.с.29).

15. За наслідком розгляду клопотання, наказом апелянта від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-сг відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою. Відмова мотивована тим, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у межах норм, визначених Земельним кодексом України, проводиться один раз по кожному виду використання.

16. Також підставою відмови зазначено те, що в клопотанні позивача не вказано вид документації, що передбачено ст. 25 Закону України «Про землеустрій».

17. Не погодившись із наказом від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-сг про відмову у задоволенні клопотання, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

18. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 у справі № 120/4222/19-а адміністративний позов задоволено частково.

19. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 23.07.2019 № 2-12367/15-19-СГ про відмову в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. В решті позовних вимог відмовлено.

20. Приймаючи зазначене рішення у справі № 120/4222/19-а, суд дійшов висновку про неправомірність двох застосованих у наказі підстав для відмови у наданні позивачу бажаного дозволу.

21. Щодо першої підстави судом зазначено, що звернення особи з кількома клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не суперечить ч.4 ст.116 ЗК України. Таких обмежень не встановлено і іншими нормами.

22. Щодо другої підстави (не зазначення позивачем у клопотанні на який саме вид документації він просить надати дозвіл згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій» та ст. 118 Земельного кодексу), то суд проаналізувавши норми ст. 79-1 та ст. 118 ЗК України, теж дійшов висновку про її незаконність. При цьому судом у рішенні вказано про таке: 1) формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок; 2) формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; 3) встановлена ст. 118 ЗК України процедура поширюється як на земельні ділянки які на момент подання клопотання не є сформованими як об`єкти земельних правовідносин, так і на земельні ділянки, які в процесі набуття прав на них формуються шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

23. Тому, із урахуванням висновків рішення суду у справі № 120/4222/19-а, орган державної влади (відповідач у справі) повинен був взяти до уваги правовий режим бажаної для позивача земельної ділянки (врахувати чи вважається земельна ділянка сформованою чи несформованою), та у межах повноважень передбачених нормами ст. 118 ЗК України прийняти рішення про надання дозволу на розроблення одного із видів документації із землеустрою, які передбачені статтею 25 Закону України «Про землеустрій», ст.79-1, ст. 118 ЗК України, за умови відсутності інших, встановлених ст. 118 ЗК України, підстав для відмови у наданні дозволу.

24. Однак, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 апелянтом 19.03.2020 прийнято наказ № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (код цільового призначення - 01.05), у зв`язку із тим, що у клопотанні не зазначено вид документації, дозвіл на розроблення якої просить надати позивач.

25. Відтак, апелянтом повторно відмовлено позивачу у наданні бажаного дозволу із застосуванням однієї із двох підстав, що визнані протиправними рішенням суду від 24.02.2020 при розгляді справи № 120/4222/19.

26. Вважаючи наказ від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг протиправним, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, позивач вдруге звернувся із адміністративним позовом до суду.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

27. Позивач зазначав, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 відповідачем 19.03.2020 прийнято наказ № 2-7570/15-20-сг про відмову в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (код цільового призначення - 01.05), у зв`язку із тим, що у клопотанні не зазначено вид документації, дозвіл на розроблення якої просить надати позивач. Він вважає наказ протиправним, оскільки ГУ Держгеокадастру ву Вінницькій області в процесі його прийняття не враховано висновків рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 та порушено ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації.

28. Апелянт вказав, що у клопотанні, як цього вимагає ст. 25 Закону України «Про землеустрій», позивачем не зазначено вид документації із землеустрою. Також відповідач звернув увагу на недопустимість задоволення позову в частині його зобов`язання прийняти чітко визначене рішення, оскільки за таких умов матиме місце втручання у дискреційні повноваження органу державної влади.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

29. Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

30. Так, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність визначений статтею 118 ЗК України, зокрема частиною 6 цієї статті передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

31. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу, може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

32. Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем певний порядок отримання особою дозволу на розробку проекту землеустрою, який передбачає необхідність звернення із відповідним клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність.

33. При цьому, ч. 7 ст. 118 ЗК України чітко передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні.

V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

34 . Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

35. Адміністративний суд під час перевірки правомірності оскаржуваного наказу, яким відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, повинен надати правову оцінку тим обставинам, що зазначені безпосередньо у рішенні суб`єкта владних повноважень як підстави його прийняття (висновок узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду, зокрема із правовою позицією, що викладена у постанові від 17.12.2018 справа № 509/4156/15-а).

36. Суд першої інстанції встановив, що наказ від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг, який оскаржено у цій справі обґрунтовано із посиланням на не зазначення у клопотанні виду документації, згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій», дозвіл на розроблення якої просив надати позивач.

37. При оцінці правомірності оскаржуваного наказу колегією суддів враховується, що безспірним є той факт, що у клопотанні позивач просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки, не зазначаючи конкретний вид такої документації (із урахуванням ст. 79-1 ЗК України та згідно ст. 25 Закону України «Про землеустрій»).

38. Однак, відмова у наданні позивачу бажаного для нього дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,12 га із використанням саме цієї підстави (не зазначення конкретного виду документації) є повторною.

39. Як зазначалося, Вінницький окружний адміністративний суд у прийнятому рішенні від 24.02.2020 по справі № 120/4222/19 вже надав оцінку аналогічній підставі для відмови у задоволенні клопотання позивача від 11.06.2019 та дійшов висновку про її неправомірність, зобов`язавши апелянта повторно розглянути клопотання з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

40. При розгляді цієї справи суд першої інстанції вірно не вбачав підстав для повторного дослідження та оцінки застосованої апелянтом підстави для відмови у наданні позивачу дозволу, оскільки за таких обставин "ревізія" судом першої інстанції висновків рішення суду, яке набрало законної сили суперечитиме правовій доктрині Res judicata (вирішена справа) яка є елементом принципу правової (юридичної) визначеності, що у свою чергу є одним із фундаментальних аспектів верховенства права.

41. Тому колегія суддів акцентує увагу, що при прийнятті оскаржуваного у цій справі наказу від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг, апелянт не врахував правової оцінки, наданої судом у рішенні від 24.02.2020 (справа № 120/4222/19-а), яке набрало законної сили, а відтак обов`язкове до виконання.

42. Як зазначалося, у справі № 120/4222/19-а суд оцінив факт не зазначення позивачем у клопотанні виду документації дозвіл на розроблення якої він просить надати, та проаналізувавши норми ст. 79-1 та ст. 118 ЗК України, дійшов висновку про неправомірність відмови у наданні дозволу із цієї підстави.

43. При цьому судом у рішенні вказано, що вид документації визначається в залежності від правового режиму земельної ділянки та способу її формування. Тому апелянт повинен був взяти до уваги правовий режим бажаної для позивача земельної ділянки (врахувати чи вважається земельна ділянка сформованою чи несформованою), та у межах повноважень передбачених нормами ст. 118 ЗК України прийняти рішення про надання дозволу на розроблення одного із видів документації із землеустрою, що передбачені статтею 25 Закону України «Про землеустрій», ст.79-1, ст. 118 ЗК України.

44. Натомість апелянт повторно відмовив позивачу у наданні дозволу із аналогічної підстави, чим порушив принцип обов`язковості судового рішення (ст. 129-1 Конституції України).

45. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

46. Принцип обов`язковості судового рішення знаходить своє втілення і у нормах інших нормативно - правових актів.

47. Так, згідно ч. 1-2 ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

48. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

49. Обов`язковість судового рішення у адміністративних справах є однією із засад адміністративного судочинства (п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України).

50. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 № 2-7570/15-20-сг є протиправним та підлягав скасуванню, адже приймаючи його апелянт не врахував рішенні суду від 24.02.2020 (справа № 120/4222/19-а), яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

51. Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

52. У багатьох рішеннях Європейський суд зазначав, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).

53. В пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

54. Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», п. 158; рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», п. 29).

55. Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі.

56. Колегія суддів зазначає, що апелянт вдруге відмовляє позивачу у задоволенні клопотання від 11.06.2019 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

57. При цьому, у першому та другому випадку апелянт обирав одну і ту ж саму підставу для відмови у наданні бажаного для позивача дозволу, що ставить під сумнів добросовісність дій апелянта по відношенню до права позивача.

58. Як встановлено, саме собою визнання протиправним та скасування судом першого наказу про відмову з покладенням на апелянта обов`язку повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу не мало наслідком бажаного для позивача ефекту, а судовий захист виявлявся неповним.

59. Тому беручи до уваги повторюваний характер протиправної відмови, а також те, що позивач у кожному із двох випадків вимушений звертатися за захистом своїх прав до суду з одного й того ж питання, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність врахування положень ст. 13 Конвенції з метою захисту прав позивача, гарантованих ст. 6 Конвенції та зобов`язання апелянта прийняти рішення, яке б забезпечило повний захист порушених прав.

60. Крім того, колегією суддів враховується, що згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

61. Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

62. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

63. В силу вимог п.п. 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення: про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

64. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (ч. 4 ст. 245 КАС України).

65. При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що всі умови для прийняття рішення у формі наказу про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність виконані, оскільки згідно п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

66. Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

67. Такий висновок суду першої інстанції узгоджується із прецендентною практикою Європейського суду з прав людини.

68. Так, у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

69. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

70. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії», п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

71. Натомість у спорі між сторонами колегією суддів встановлено недотримання апелянтом принципу «належного урядування» в розумінні практики ЄСПЛ.

72. Так, проаналізувавши оскаржувані позивачем накази про відмову у наданні йому дозволу на розробку документації із землеустрою, суд першої інстанції встановив, що апелянтом у кожній із відмов застосовано одну і ту ж підставу.

73. Це вказує на відсутність інших перешкод для прийняття бажаного для позивача рішення, оскільки в протилежному випадку (за наявності інших законних підстав для відмови у наданні дозволу) апелянт повинен був навести їх повний та вичерпний перелік в оскаржуваному наказі, чим належно обґрунтувати прийняте рішення.

74. Тим самим апелянт створює для позивача ситуацію, за якої він позбавлений можливості оперативного та ефективного судового захисту. Тому, скасування судом тільки спірного наказу та зобов`язання апелянта повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу може призвести до чергової неправомірної відмови у наданні бажаного для позивача дозволу.

75. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині шляхом зобов`язання апелянта прийняти рішення у формі наказу, яким надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, державної форми власності, орієнтовною площею 0,12 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

76. Апелянту слід врахувати, що вид документації із землеустрою ним повинен бути визначено у наказі самостійно із урахуванням вимог Закону України «Про землеустрій», та ст.ст. 79-1, 118 ЗК України.

77. Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про дискреційний характер його повноважень із розгляду клопотання позивача та недопустимість судового втручання у такі повноваження та зазначає наступне.

78. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

79. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

80. Натомість у цій справі апелянт помилково вважав свої повноваження дискреційними. Апелянт не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, надати дозвіл або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

81. Тому в спірних правовідносинах єдиним правильним способом захисту порушеного права було саме зобов`язання апелянта надати бажаний для ОСОБА_1 дозвіл.

82. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

83. Крім цього апелянту слід врахувати, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії (прийняти рішення), а саме прийняття судом рішень за заявами ОСОБА_1 замість суб`єкта владних повноважень.

84. Отже, повноваження апелянта у спірних правовідносинах не є дискреційними.

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

85. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

86. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

87. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

88. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

89. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

90. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.