Справа № 160/11823/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши у місті Дніпрі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс Готель Асторія» до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Кучеренко Євгена Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №54162983 від 21.09.2020 р., зобов`язання вчинити певні дії, -
25.09.2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс Готель Асторія» до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Кучеренко Євгена Анатолійовича, в якій позивач просить (з врахуванням уточнень від 20.10.2020 р.) :
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №54162983 від 21.09.2020, винесене державним реєстратором прав на нерухоме майно Кучеренко Євгеном Анатолійовичем, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради;
В обґрунтування позову зазначено, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяження №54162983 від 21.09.2020 порушують права та законні інтереси позивача, оскільки ТОВ «Готельний комплекс Готель Асторія» позбавлений можливості припинити право власності на знищене і фактично не існуюче майно. За таких обставин, позивач вважає, що наявні усі підстави для задоволення вимог позову.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи у судове засідання, яке призначено на 21.10.2020 р. о 13:40 год.
20.10.2020 р. позивачем подані уточнення до п. 2 позовних вимог.
Матеріали справи містять докази отримання відповідачами зазначених вище уточнень.
У судове засідання 21.10.2020 р. прибули уповноваження представники позивача та відповідача 1.
Представник відповідача 1 повідомив про відсутність наміру надавати відзив на позовну заяву. Надав усні пояснення у судовому засіданні по суті спору, згідно яких висловив незгоду з вимогами позову.
Враховуючи законодавчо визначені гарантії щодо розгляду справи належним судом у розумний строк, а також те, що суду надано достатньо часу для подання сторонами у справі доказів в обґрунтування та заперечення позову, вжито усі необхідні заходи щодо реалізації прав осіб на доступ до правосуддя і судовий захист, а також з урахуванням введених постановою КМУ №211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу CODIV-19» ((зі змінами та доповненнями) карантинних заходів на території держави, суд вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, у зв`язку із чим ухвалив перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження, за наявними в матеріалах справи доказами, право суду на яке передбачено ст.205 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
04.09.2020 року за результатом проведення обстеження належного ТОВ «Готельний комплекс Готель Асторія» об`єкту нерухомого майна встановлено, що прибудову літ. А-1, приміщення поз. 4,5,6,7,8, загальною площею 246,5 кв.м., розташованного за адресою: АДРЕСА_1 , знищені.
21.09.2020 р. позивач звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з метою державної реєстрації припинення права власності на вищезазначене нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомого майна.
Проте, державним реєстратором позивачу було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, на підставі відсутності в акті № 0904/11 від 04.09.2020 р. реєстраційного номеру об`єкту нерухомого майна, про що державним реєстратором прав на нерухоме майно Кучеренко Є.А. прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 54162983 від 21.09.2020 р.
Не погоджуючись з таким рішенням державного реєстратора позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV (надалі Закон № 9152-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (пункти 8, 9 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).
Частиною 1 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.
Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт другий частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV).
У пункті 5 частини 3 статті 10 та у статті 11 Закону № 1952-IV вказано, що державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. При цьому втручання будь-яких осіб, у тому числі державних органів, у діяльність державного реєстратора забороняється.
Відповідно до частин другої третьої статті 13 Закону № 1952-IV на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: 1) нерухоме майно; 2) право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; 3) інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав; 4) обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень. У разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, коли така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.
Згідно до ст. 14 Закону № 1952-IV, розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна… У разі знищення об`єкта нерухомого майна або скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, а реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Розділ Державного реєстру прав закривається державним реєстратором одночасно із проведенням державної реєстрації припинення речових прав, обтяжень речових прав, про що державний реєстратор обов`язково невідкладно повідомляє відповідного користувача, обтяжувача.
Відповідно до ст. 24 ч. 1 п. 4 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити припинення речових прав на нерухоме майно.
Отже, підставою для закриття відповідачем розділу Реєстру щодо об`єкту нерухомого майна, повинна бути заява власника, яким є позивач, та акт від 04.09.2020 р. № 0904/11 складений за результатом проведення інвентаризації нерухомого майна Позивача, що є документами, відповідно до яких підтверджується факт такого знищення.
Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина 1 статті 37 Закону № 1952-IV).

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно із ст. 349 ч. 1 Цивільного кодексу України, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Статтею 75 Порядка державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, встановлено, що для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: 1) документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення; 2) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта).

Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 по справі №708/254/18 виклав правовий висновок, відповідно до якого умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

У встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" порядку позивач звернувся із заявою про реєстрацію припинення права власності на знищені нерухомі об`єкти з метою припинення усіх правовідносин, пов`язаних із правом власності на неіснуюче нерухоме майно.

Отже, відповідно до вищевикладеного, рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21.09.2020 р. № 54162983 складено з порушенням ст. 24 ч. 1 п. 4 Закону № 1952-IV, п. 75 Порядку № 1127.

Щодо вимоги про зобов`язання внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення права власності ТОВ «Готельний комплекс Готель Асторія», , на нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України).

Ця мета зазначена також у статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі " ОСОБА_6 проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.96 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.80 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п. п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 N 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі N 826/14016/16 CM, від 11.02.2019 у справі N 2а-204/12).

Отже, у відповідачів, в даному випадку, відсутні повноваження діяти на власний розсуд, а, отже, і відсутні перешкоди у внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності ТОВ «Готельний комплекс Готель Асторія» на нерухоме майно, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Короленко 2к, у зв`язку зі знищенням об`єкту нерухомого майна.

Відповідно, ефективним способом захисту порушеного права, на переконання суду, є зобов`язання відповідачів внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення права власності ТОВ «Готельний комплекс Готель Асторія» на нерухоме майно, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Короленко 2к, у зв`язку зі знищенням нерухомого майна.

Стаття 3 КАС України встановлює, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право після використання всіх національних засобів за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Дана норма кореспондується з положеннями ст. 6 КАС України, якою також визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Предметом перевірки у цій справі є також виключно дотримання державним реєстратором (як суб`єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема, правомірність відмови державних реєстраторів в внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний Комплекс Готель Асторія».

Питання правомірності/неправомірності набуття позивачем або іншими особами права власності чи припинення права власності на згадане вище нерухоме майно, як і питання, пов`язані з реалізацією прав на нього її власником або дотримання умов укладених ним цивільно-правових угод перед судом не порушені. Тобто, спір не має ознак приватноправового та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічної думки дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2018 по справі № 823/378/16.

Так, у вказаній постанові зазначено: «ураховуючи наведене, державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень, - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку… предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором (як суб`єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема, правомірність здійснення повторної реєстрації похідного речового права - права користування земельною ділянкою у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на ту саму земельну ділянку за іншим користувачем…Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.».

Крім того, узагальнюючи практику Верховного суду відносно питання предметної юрисдикції необхідно відмітити те, що у випадку коли позовні вимоги виникли виключно в результаті виконання державним реєстратором своїх владно-публічних та управлінських функцій, порушення вимог Закону про державну реєстрацію, то необхідно звертатися до адміністративного суду.

Зокрема, в постанові від 25.07.2018 р. у справі №128/3652/16 ц Велика Палата Верховного суду констатувала публічно-правовий характер спору, оскільки предмет і підстава позову жодним чином не пов`язані з майновими правами, виконанням чи невиконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень.

Такий висновок Великої Палати ВС викладений також в постановах від 4 квітня 2018 року у справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 5 червня 2018 року у справі № 804/20728/14, від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 13 червня 2018 року у справах № 820/2675/17 та № 803/1125/17. У всіх наведених справах Велика Палата ВС дійшла висновку про те, що розгляд позовних вимог особи (яка не була заявником щодо реєстраційних дій) до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки державний реєстратор істотно порушив процедуру реєстрації. А тому спірні відносини мають публічно-правовий характер.

Суд звертає увагу, що вирішення даного спору належить саме до юрисдикції адміністративного суду, оскільки це спір виключно між заявником і органом реєстрації, що виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх функцій. Позов поданий безпосередньо власником майна і без будь-яких похідних правовідносин з третіми особами. Будь-які інші вимоги крім оспорювання дій відповідача як органу на якого покладено виконання управлінських функцій позивачем в позовній заяві не ставиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що в Рекомендації Ради Європи, зокрема Резолюцію 77 (31) про захист особи від актів адміністративних органів, зазначено, що обов`язок органу інформувати про мотиви свого рішення, віднесений до одного з п`ять основних складових (принципів) адміністративної процедури.

На переконання суду, будь-яке рішення, як акт індивідуальної дії має містити фактичні, а не формальні підстави відмови.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював свою позицію щодо "принципу правової визначеності" (наприклад, справа "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства"), відповідно до якого особа, здійснюючи правомірну поведінку, повинна мати можливість передбачати правові наслідки такої правової поведінки, чітко визначені законом.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відтак суд критично відноситься до посилань відповідачів, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення та не приймає їх в якості підстав для відмови у реєстрації скасування права власності.

Судом встановлено, що позивачем надано всі необхідні та достатні документи для прийняття рішення про скасування права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Решта доводів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведених обставин у сукупності, встановивши дійсні обставини справи у взаємозв`язку із системним аналізом положень чинного законодавства України і матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

В порядку розподілу судових витрат, з огляду на положення ч.1 ст.139 КАС України, документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4204,00 грн. підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс Готель Асторія» до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Кучеренко Євгена Анатолійовича, про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №54162983 від 21.09.2020 р., зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №54162983 від 21.09.2020, винесене державним реєстратором прав на нерухоме майно Кучеренко Євгеном Анатолійовичем, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради;

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, державного реєстратора, внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс Готель Асторія», , на прибудову літ. А-1, приміщення поз. 4,5,6,7,8, загальною площею 246,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомості: 101, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Короленка, буд. 2К;

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс Готель Асторія» () документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 4204,00 грн. солідарно:

за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 2102,00 грн.;

з державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Кучеренка Євгена Анатолійовича 2102,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова