Справа № 540/1276/20
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1276/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Херсонський апеляційний суд, про відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач, ДСА України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Херсонський апеляційний суд (далі - третя особа), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, 430650 грн. шляхом списання з бюджетної програми 0501 150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року № 845.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що вона з 04.04.1990р. по 15.09.2016р. працювала суддею, зокрема з травня 2003р. суддею Апеляційного суду Херсонської області. Стаж її роботи суддею становить 26 років.

Постановою Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016р. її звільнено з посади судді у відставку, а наказом голови Апеляційного суду Херсонської області від 15.09.2016р. №93-ос відраховано зі штату указаного суду.

При звільненні їй не була виплачена вихідна допомога в розмірі 10 (десять) місячних заробітних плат за останньою посадою судді, оскільки Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» була виключена із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» стаття 136, яка якраз і встановлювала виплату суддям вихідної допомоги. Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який був прийнятий 02.06.2016р. та набрав чинності 30.09.2016р., виплата суддям вихідної допомоги була відновлена, однак не поновлено право позивача на отримання такої допомоги.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р (II) від 15 квітня 2020 року у справі № 3-311/2018/4182/18, 4632/19, 5755/19 за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України від 27 березня 2014 року №1166 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким було виключено із Закону України №2453 «Про судоустрій і статус суддів» статтю 136, що передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Частиною 3 цієї статті фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними.

Як зазначає позивач, окремий порядок відшкодування у такому випадку не встановлений, однак з посиланням на положення статті 7 КАС України вважає, що судом мають бути застосовані за аналогією закону положення статей 22, 1175 Цивільного кодексу України, відповідно до яких гарантовано право особи на відшкодування збитків, завданих в результаті порушення її цивільного права, якими, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), а шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Позивач зазначає, що у даному випадку неконституційною нормою закону їй заподіяні збитки, які полягають не в реальних втратах, а в тих доходах, які вона недоотримала внаслідок порушення свого цивільного права.

У підсумку позивач уважає, що внаслідок невиплати при виході у відставку вихідної допомоги нею був недоотриманий дохід у вигляді вихідної допомоги, та завдана шкода, що оцінюється нею в грошовому виразі 430 650,00 гривень, яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Ухвалою від 22.05.2020р. вказаний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. Ухвала виконана, недоліки позову усунуті.

Ухвалою від 19.06.2020р. відкрито провадження у справі, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а відповідача зобов`язано надати докази.

Третьою особою 01.07.2020р. подано пояснення про те, що Херсонський апеляційний суд не може бути стороною у даній справі, виходячи з того, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Апеляційним судом Херсонської області, який було ліквідовано Указом Президента України №452/2017 від 29.12.2017р.

Відповідачем подано відзив, в якому вказується, що позивач звільнена з посади судді у відставку постановою Верховної Ради України від 08.09.2016р. №1515-VIII; зі штату Апеляційного суду Херсонської області вона відрахована наказом голови суду від 15.09.2015р.

При цьому в період з 01.04.2014р. до 30.09.2016р. суддям, які звільнялись у відставку, законодавством не була передбачена виплата вихідної допомоги. Вважає, що Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не впливає на спірні правовідносини, оскільки підпункт 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VІI втратив чинність з моменту прийняття даного рішення. Зазначене Рішення змінює законодавче регулювання для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення. З наведених підстав вважає, що Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку, оскільки зазначене рішення не поширює свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності (не є ретроактивним).

Також зауважив, що положення статті 1175 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, стосуються відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку із визнанням незаконним та скасування нормативно-правового акта, який у такому разі втрачає чинність з моменту його прийняття, у той час як визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, а зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. Відповідач також вважає, що «недоотриманий дохід у вигляді вихідної допомоги при виході у відставку» не є збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та не підлягає відшкодуванню в порядку статті 25 Бюджетного кодексу України, пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, якими передбачено безспірне списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.

У підсумку відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Вирішуючи дану справу судом враховано, що особливості її розгляду визначені статтею 262 КАС України. Однак розгляд даної справи припав на період дії на території України карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із наступними змінами).

У зв`язку з цим пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. №540-IX (далі Закон України №540-IX від 30.03.2020р.), який набрав чинності 02.04.2020р., розділ VI Прикінцеві положення КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено автоматичне продовження визначених статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу процесуальних строків, в тому числі і строків розгляду справи, подання інших заяв по суті справи, тощо на період дії карантину.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX (далі Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року) , пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої встановлені цим Кодексом процесуальні строки поновляються судом лише за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом).

Пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №731-ІХ від 18.06.2020р. також було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020р., закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020р. набрав чинності 17.07.2020р., відповідно продовжені Законом України №540-IX від 30.03.2020р. процесуальні строки закінчилися 06.08.2020р.

Оскільки жодних заяв від учасників справи щодо можливості продовження процесуальних строків по справі до визначеного терміну подано не було, суд вважає що жодних перешкод для вирішення даної справи та ухвалення судового рішення не має.

Оцінивши доводи сторін у взаємозв`язку з наявними доказами, суд приходить до такого.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 04.04.1990р. працювала суддею Генічеського районного народного суду, Генічеського районного суду Херсонської області, а з 27.05.2003р. - суддею Апеляційного суду Херсонської області. Стаж її роботи суддею становить 26 років.

Постановою Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016р. її звільнено з посади судді у відставку, а наказом голови Апеляційного суду Херсонської області від 15.09.2016р. №93-ос відраховано зі штату указаного суду.

Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою їй не виплачувалась.

Указані обставини сторонами не заперечуються.

У позові, що розглядається судом, позивач звернулася із вимогою про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дії акта (закону), що визнаний неконституційним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Пунктами 2 та 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в статті 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Разом з тим, суд може на підставі статті 144 Конституції визнати такими, що не відповідають Конституції чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі статті 124 Конституції - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного Суду України в такому разі не вимагається.

Як встановлено частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Так у Цивільному кодексі України відшкодуванню шкоди присвячена глава 82, положення якої за своїм змістом є зобов`язаннями деліктного характеру або відносинами зобов`язальними і пов`язані з цивільно-правовою відповідальністю.

Згідно зі статтею 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Спірним в даному випадку є питання, чи була завдана шкода (у вигляді недоотриманого доходу, яким є вихідна допомога при виході у відставку) позивачу унаслідок застосовування до неї приписів підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. №1166-VII, який в подальшому був визнаний Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 р. №2-р(II)/2020 таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Юридичне регулювання питання вихідної допомоги судді в разі його виходу у відставку неодноразово змінювалось Верховною Радою України.

Право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку було передбачено у статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI (зі змінами, унесеними Законом України від 02.12.2010 р. №2756-VI).

Стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI була виключена згідно із підпунктом 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. №1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014р.

У свою чергу, підпункт 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. № 1166-VII визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 р. №2-р(II)/2020.

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України указаного Рішення, мала бути відновлена дія статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI (зі змінами, унесеними Законом України від 02.12.2010 р. №2756-VI).

Проте Законом України від 12.02.2015р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» було викладено у новій редакції Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI.

Ця редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» набрала чинності з 29.03.2015р. і нею не було передбачено взагалі права судді на виплату вихідної допомоги при виході у відставку.

Закон України від 12.02.2015р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» неконституційним не визнавався.

У свою чергу, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010р. №2453-VI у редакції Закону України від 12.02.2015р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» втратив чинність з 30.09.2016р. згідно із Законом України від 02.06.2016р. № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Цей закон у статті 143 відновив право судді на вихідну допомогу у зв`язку з відставкою, але в іншому розмірі - трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже судді, щодо яких у період з 01.04.2014р. по 28.03.2015р. було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги в силу приписів Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014р. № 1166-VII.

Натомість судді, щодо яких у період з 29.03.2015р. по 30.09.2016р. приймались рішення про звільнення з посади у відставку і до яких відноситься позивач, також були позбавленні права на отримання вихідної допомоги, але на підставі Закону України від 12.02.2015р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд».

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 р. №2-р(II)/2020 відновлює права суддів на виплату вихідної допомогу у зв`язку з відставкою за період з 01.04.2014р. по 28.03.2015р.

Тобто лише особи, які вийшли у відставку в зазначений період, зазнали шкоди, завданої прийняттям неконституційного закону.

Позивач до таких осіб не відноситься, оскільки була звільнена у відставку постановою Верховної Ради України №1515-VIII від 08.09.2016р. та відрахована зі штату Апеляційного суду Херсонської області за наказом голови указаного суду від 15.09.2016р. №93-ос.

На час виникнення спірних правовідносин, а саме виходу у відставку, право позивача на виплату вихідної допомоги було скасовано Законом України від 12.02.2015р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який неконституційним не визнавався.

Тому стверджуваного позивачем заподіяння шкоди унаслідок застосування закону, який згодом визнаний неконституційним, в ході судового розгляду не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак і про відмову у їх задоволенні.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Херсонський апеляційний суд про відшкодування матеріальної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний

кат. 106030000