Справа № 420/7990/20
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7990/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Цховребова М.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та відмови, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача відносно позивача, стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- визнати протиправною відмову відповідача щодо виплати середнього заробітку позивача за період (з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року.

Ухвалою суду від 25.08.2020 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі змістом адміністративного позову та відповіді на відзив, позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, із зазначенням таких фактичних обставин:

- наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.10.2017 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Військову службу проходив у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, при цьому на грошовому забезпеченні при військовій частини НОМЕР_1 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. В порушення вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", військова частина НОМЕР_1 не виплатила індексацію грошового забезпечення у сумі 28 986,20 грн. за період з 01.01.2016 року по 21.05.2020 року. У зв`язку з цим, позивачем було оскаржено в судовому порядку протиправну діяльність військової частини НОМЕР_1 ;

- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року у справі № 420/3806/19 позов було задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2020 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін;

- фактично, судове рішення було виконано повністю 21.05.2020 року, коли військова частина перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий у ПАТ «КБ «ПриватБанк», грошові кошти у розмірі 28 986,20 гривень. При цьому, перерахування коштів здійснювалось у 2 платежі: перший на суму 24 411,29 грн 15.05.2020 року, другий на суму 4 574,91 грн 21 травня 2020 року. Таким чином, остаточне виконання рішення відбулось 21 травня 2020 року;

- 18.06.2020 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з проханням про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року у сумі 505918,28 грн., однак була надана відповідь, що законні підстави для задоволення вимоги по вищевказаній виплаті відсутні. Вказана відповідь була отримана 21.07.2020 року;

- позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою, оскільки особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням;

- факт не здійснення остаточного розрахунку при звільненні було встановлено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року у справі № 420/3806/19, отже це є преюдиційним фактом;

- Верховний Суд України у постанові від 17.02.2015 року по справі № 21-8а15, з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом, пріоритетним є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така ж правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах міститься у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 805/79/16-а, від 23.06.2015 року по справі № 21-63а15, від 01.03.2018 року по справі № 806/1551/17;

- Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року по справі № 21-1765а15, прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, за висновками Верховного Суду України не проведення з вини власника або уповноваженого органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплатити працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку;

- після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належним працівникові при звільненні сум;

- обчислення суми середнього заробітку здійснювалось в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та на підставі картки особового рахунку ОСОБА_1 ;

- обчислення суми середнього заробітку здійснюється в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати";

- розмір грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню (серпень та вересень 2017 року) роботи в військовій частині НОМЕР_1 складав 14570 грн. Нарахований розмір індексації за серпень 2017 року склав 1731,72 грн, за вересень 2017 року - 1836,23 грн. З урахуванням індексації, розмір грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню склав: за серпень: 14570 + 1731,72 = 16301,72 грн, за вересень: 14570 + 1836,23 = 16406,23 грн. Отже, середній заробіток склав (16301,72+16406,23)/2 = 16353,98 грн.;

- розрахунок середнього заробітку за весь час затримки: за жовтень 2017 року: 16353,98/31 * 9 = 4747,93; за листопад, грудень 2017 року = 16353,98 * 2 = 32707,96; за 2018 рік = 16353,98 * 12 = 196247,76 грн.; за 2019 рік = 16353,98 * 12 = 196247,76; за січень-квітень 2020 року = 16353,98 * 4 = 65415,92; за травень 2020 року = 16353,98/31 * 20 = 10550,95; загалом 4747,93 + 32707,96 + 196247,76 + 196247,76 + 65415,92 + 10550,95 = 505 918,28 грн.;

- посадовими особами військової частини НОМЕР_1 безпідставно порушено право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року у сумі 505 918,28 грн.;

- відповідачем було проігноровано вимоги наказу Міністерства Оборони України від 07.06.2018 року № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України на деяким іншим особам", в якому конкретно зазначається, що саме абзац 2 пункту 7 визначає розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата. Таким чином, розрахунок здійснено вірно у відповідності до вимог чинного законодавства, що обґрунтовано вищенаведеними нормативними актами;

- проаналізувавши доводи відповідача, викладені у відзиві, позивач вважає їх необґрунтованими та безпідставними, направленими лише на ухилення та невиконання обов`язків щодо сплати середнього заробітку позивачу;

- за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, остаточного розрахунку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці (грошове забезпечення) військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби;

- на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі № 806/1899/17 (адміністративне провадження № К/9901/2433/17), від 08.02.2018 року по справі № 805/977/16-а, тощо;

- при цьому жодних доводів та/або доказів щодо відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу, як звільненому працівникові, сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, відповідачем суду не наведено та/або не надано.

- статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу: при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, із зазначенням таких фактичних обставин:

- позовні вимоги щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні позивача взагалі не підлягають задоволенню оскільки позовна заява обґрунтована лише сумою індексації грошового забезпечення, виплаченою на підставі судового рішення, в той час як при остаточному розрахунку виплачуються й інші складові грошового забезпечення, які не були предметом розгляду цієї справи;

- наказ КомандуванняВійськово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.10.2017 року про виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення не оскаржується та не оскаржувався раніше, а також те, що з рапортом з приводу не виключення його зі списків особового складу частини не звертався, а тому звільнення позивача з військової служби відбулось законно;

- щодо застосування статті 116, 117 Кодексу законівпро працю України (далі - КЗпП України) до спірних правовідносин, то згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму;

- частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України;

- в даному випадку, із матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення індексації грошового забезпечення (рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року у справі № 420/3806/19, яке було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2020 року). Таким чином, положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати;

- за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним;

- зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі № 807/1502/15, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15 і від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18;

- з аналізу вимог статей 116, 117 КЗпП України слідує, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення;

- підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум, належних працівникові при звільненні; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви: шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду у стислі строки після виплати цих сум чи ознайомлені з їхнім розміром. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при виключенні зі списків особового складу, останнім не оскаржувалися;

- з рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року по справі № 420/3806/19 вбачається, що позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 28 березня 2019 року із заявою з проханням нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення, а до суду лише 25 червня 2019 року. Тобто, з викладеного вбачається, що спір щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди виник між сторонами більше ніж через рік після виключення позивача зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, доказів оскарження таких сум позивачем до позовної заяви не надано то також і підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04.12.2019 року по справі № 825/742/16;

- в позовній заяві позивач зазначає, що обчислення суми середнього заробітку здійснювалось ним в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та визначив середньомісячний заробіток, однак зазначене суперечить пунктам 5, 8 Порядку, де зазначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати; нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Отже, командування військової частини НОМЕР_1 діяло на підставі, у спосіб та у межах законодавства, жодних протиправних дій чи бездіяльності щодо позивача не було вчинено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками справи, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року по справі № 420/3806/19 (а.с.11-16), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року (а.с.17-21), зокрема:

- адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково;

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2016 року.

18.06.2020 року позивач поштою надіслав відповідачу заяву від 17.06.2020 року (а.с.24-26), в якій просив, виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати остаточного розрахунку в розмірі 505 918,28 (п`ятсот п`ять тисяч дев`ятсот вісімнадцять) гривень 28 копійок.

Відповідно до змісту цієї заяви, її подано з таких підстав:

- наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.10.2017 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України;

- військову службу проходив у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, при цьому на грошовому забезпеченні при військовій частини НОМЕР_1 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби;

- під час звільнення йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2017 року;

- постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року було зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року;

- однак виплата була проведена лише 21.05.2020 року;

- відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- таким чином, Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року;

- обчислення суми середнього заробітку здійснюється в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати";

- розмір грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню (серпень та вересень 2017 року) роботи в військовій частині НОМЕР_1 складав 14570 грн.;

- нарахований розмір індексації за серпень 2017 року склав 1731,72 грн, за вересень 2017 року - 1836,23 грн;

- з урахуванням індексації, розмір грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню склав:

- за серпень: 14570 + 1731,72 = 16301,72

- за вересень: 14570 + 1836,23 = 16406,23

- отже, середній заробіток склав (16301,72+16406,23)/2 = 16353,98 грн.;

- розрахунок середнього заробітку за весь час затримки:

- за жовтень 2017 року: 16353,98/31 * 9 = 4747,93;

- за листопад, грудень 2017 року = 16353,98 * 2 = 32707,96;

- за 2018 рік = 16353,98 * 12 = 196247,76;

- за 2019 рік = 16353,98 * 12 = 196247,76;

- за січень-квітень 2020 року = 16353,98 * 4 = 65415,92;

- за травень 2020 року = 16353,98/31 * 20 = 10550,95;

- 505 918,28 грн.

Листом, вих. № 1537 від 07.07.2020 року (а.с.27), відповідач на звернення позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року, яке надійшло до командування військової частини НОМЕР_1 23.06.2020 року вх. № 1674, повідомив останнього наступне:

- на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 року у справі № 420/3806/19, яке набрало законної сили 29.04.2020 року індексацію грошового забезпечення було виплачено позивачу 15.05.2020 року, а тому жодної заборгованості перед позивачем у військовій частині НОМЕР_1 не рахується;

- у зверненні позивач посилається, як на підставу задоволення порушеного питання, на статтю 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), однак на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати вона не розповсюджується;

- статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством;

- органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- проведений позивачем розрахунок суми середнього заробітку взагалі не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100;

- до того ж, повідомлено позивачу, що правовідносини щодо порушеного позивачем питання регулюються нормами КЗпП України, а від так відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України позивач може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк до суду, з дня коли дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права;

- відповідь на звернення надається позивачу в строки, передбачені статтею 20 Закону України «Про звернення громадян».

Не погоджуючись з діями відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та відмовою відповідача щодо виплати середнього заробітку позивача за період (з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, позивачем також надано копії, зокрема (а.с.9-10, 23):

- картки особового рахунку військовослужбовця за 2017 рік;

- розрахунку суми компенсації індексації грошового забезпечення.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, та на виконання ухвали суду відповідачем суду також надано копії, зокрема (а.с.43-46):

- платіжного доручення № 561 від 14 травня 2020 року на суму 30852,68 грн;

- платіжного доручення № 582 від 20 травня 2020 року на суму 1114560,63 грн;

- платіжної відомості 05/ щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ) травень 2020 р. згідно Договору 1 від 04.04.2017 р. на суму 24411,29 грн;

- платіжної відомості 05/ щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , НОМЕР_2 травень 2020 р. згідно Договору 1 від 04.04.2017 р. на суму 4574,91 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

На підставі вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позиція позивача зі спірних питань є помилковою, такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та/або фактичним обставинам справи, з таких підстав.
Позивач вважає, що він має право на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби по день фактичного розрахунку, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз вищенаведених норм вказує на те, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальною є така обставина, як невиплата належних працівникові на час звільнення сум саме з вини власника або уповноваженого ним органу.

Положення ч. 2 ст. 177 КЗпП України застосовуються у випадку наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, а не у випадку спору щодо наявності у працівника права на отримання будь-якої складової заробітної плати взагалі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2019 року (справа №П/811/276/16), від 07 лютого 2019 року справа (справа № 804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).

У даному випадку із матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, звертався до суду з позовом щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.10.2017 року.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, як вже зазначалось вище, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 810/1543/17), від 06.06.2018 р. (справа № 804/1782/16), від 24.01.2018 р. (справа № 807/1502/15), від 30.09.2020 р. (справа № 580/2339/19).

Між тим, щодо наявності у позивача права на отримання середнього розміру грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку з 23.10.2017 року по 20.05.2020 року, слід зазначити таке.

В даному випадку позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звернувся до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення.

При цьому, як вже зазначалось вище, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою ст. 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які в тому числі стосуються права на отримання звільненим працівником сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17.
При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на постанови Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 805/79/16-а, від 23.06.2015 року у справі № 21-63а15, від 01.03.2018 року по справі № 806/1551/17, від 01.03.2018 року по справі № 806/1899/17, від 08.02.2018 року по справі № 805/977/16-а, з тих підстав, що вони викладені Верховним Судом при виборі і застосуванні норм права щодо іншого предмету спору та суті (змісту, характеру) спірних правовідносин, відповідно, щодо інших спірних матеріальних правовідносин та на підставі інших фактичних обставин тощо.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, позивачем суду не наведено та не надано.
При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:
- на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України відповідачем доведені обставини, на яких ґрунтуються його заперечення та доказана правомірність оскаржуваних дій та відмови, відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже підстав для визнання їх протиправними, та відповідно для задоволення основних вимог та похідної від них вимоги зобов`язального характеру немає, отже немає підстав для задоволення позову повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262, 291, 295, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд, -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи: НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та відмови, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова

.