Справа № 808/2517/18-а
Суддя: Єзеров А.А.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 808/2517/18-а

адміністративне провадження № К/9901/27486/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єзерова А.А.,

суддів: Кравчука В.М., Стародуб О.П.,

розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.09.2018 (головуючий суддя Татаринова Д.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2019 (колегія суддів у складі головуючого судді Божко Л.А., суддів Баранник Н.П., Дурасової Ю.В.)

у справі №808/2517/18-а

за позовом ОСОБА_1

до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. У червні 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просила суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з дати її невиплати;

зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу та виплатити заборгованість за період, починаючи з дати її невиплати, на користь позивача негайно після проголошення судового рішення, а також утриматися від подальшого призупинення її виплати.

2. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.09.2018, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2019, позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність відповідача по невиплати пенсії позивачу з 18 грудня 2017 року;

зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу та виплатити заборгованість за період, починаючи з 18 грудня 2017 року, на користь позивача.

В іншій частини позовних вимог відмовлено.

3. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, просила змінити оскаржувані судові рішення в частині дати, з якої слід здійснити виплату пенсії позивача.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

4. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з довідкою від 16 грудня 2014 року № позивача взято на облік як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення з антитерористичної операції Донецька область і отримує пенсію.

5. З 01 березня 2017 року виплата пенсії позивачу призупинена, що сторонами не заперечувалось.

6. Позивач не погодившись з діями відповідача щодо зупинення їй виплати пенсії, звернулась до суду з цим позовом.

II. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

7. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено наявності обґрунтованих підстав для зупинення (фактично скасування) пенсії позивача.

8. Що стосується вимоги позивача поновити виплату пенсії з 01.03.2017, то суди зазначили, що відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - нараховані суми пенсій, не отримані з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Вказані правові норми регулюють порядок отримання пенсійних виплат, що були нараховані, проте не виплачені з вини державного органу. В даній справі предметом спору є відновлення виплати пенсії, пенсія позивачеві у вищевказаний період не нараховувалася.

III. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

9. У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що суди невірно застосували положення Конституції України та процесуального законодавства, що регулює спірні правовідносини, і безпідставно не врахували при прийнятті рішення релевантну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.

ІV. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

10. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

11. За змістом статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

12. За змістом статті 341 КАС України Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

13. Відповідачем касаційна скарга у цій справі не подавалась, а позивачем судове рішення суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині, якою у задоволенні позову відмовлено через несвоєчасне звернення до суду.

14. Таким чином, в цьому випадку оцінці Верховним Судом підлягають лише висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду у цій категорії справ.

15. Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

16. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 (справа №815/1226/18) суд дійшов таких висновків:

«вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону №1058-IV.

При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Водночас відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Велика Палата Верховного Суду також окрему увагу звертає на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Проте сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:

відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;

наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;

підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);

існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками».

17. Верховний Суд не вбачає підстав для відступлення від зазначеного правового висновку.

18. Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що хоча правовідносини в межах цієї касаційної скарги не є цілком тотожними справі №815/1226/18, проте підхід, запроваджений Великою Палатою Верховного Суду у згаданій справі, слід застосувати і до спірних правовідносин, з огляду на таке:

1) у цій справі суди встановили відсутність вини позивачки у припиненні виплати пенсії;

2) підстава, яка зумовила припинення пенсії, була незаконною;

3) відсутні положення закону, які зобов`язують позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії.

19. Зважаючи на наведене правове регулювання та фактичні обставини адміністративної справи, Верховний Суд дійшов висновку про порушення норм процесуального права при постановлені судами першої та апеляційної інстанції оскаржуваних судових рішень. В цьому випадку відновлення виплати пенсії позивачу має проводитися з дати припинення виплати пенсії без обмеження жодними строками.

20. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушеного права, який відповідатиме змісту спірних правовідносин, буде ефективним та забезпечить належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку, буде зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачці з 01.03.2017 (дата припинення виплати пенсії). Тобто, оскаржувані судові рішення підлягають зміні.

21. Відповідно до статті 351 КАС України Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

22. За змістом статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

23. Таким чином, сплачений позивачем за подання касаційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. 341, 350, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.09.2018 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2019 у справі №808/2517/18-а змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.09.2018 у такій редакції:

«зобов`язати Бердянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області () поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) та виплатити заборгованість за період з 01.03.2017».

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.09.2018 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2019 у справі №808/2517/18-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров

Суддя В.М. Кравчук

Суддя О.П. Стародуб