Справа № 420/4395/20
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4395/20
У Х В А Л А

16 жовтня 2020 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання - Мунтян С.І.

представника прокуратури - Туніка В.М.

представника позивача - Барабанової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі: Міністерства юстиції України, Міністерства культури України та Державної архітектурно-будівельної інспекції України, до державного реєстратора КП «Юридичний департамент реєстрації» Кротової Світлани Олександрівни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Отель», про визнання незаконним та скасування рішення, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі: Міністерства юстиції України, Міністерства культури України та Державної архітектурно-будівельної інспекції України, до державного реєстратора КП «Юридичний департамент реєстрації» Кротової Світлани Олександрівни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Отель», в якому (з урахуванням ухвали суду від 25.05.2020 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог) позивач просить: визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 19.07.2019, індексний номер 47871218, на підставі якого за ТОВ «Гранд Отель» зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 3350,4 кв.м, яка розташована в м. Одесі по Приморському бульвару, 7.

Судом встановлено, що 23.09.2020 року представником третьої особи до суду подано клопотання, вхід. № 38632/20, в якому останній, керуючись ст.ст. 44, 47, п. 1 ст. 238 КАС України, просить закрити провадження в адміністративній справі № 420/4395/20, як такої, яку не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В підготовче засідання 16.10.2020 року представники позивачів: Міністерства культури України, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, відповідач та/або його представник та представник третьої особи не прибули, про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

16.10.2020 року від представника третьої особи до суду електронною поштою надійшло клопотання, вхід. № ЕП/17221/20, в якому останній просить клопотання про закриття провадження по справі № 420/4395/20, подане третьою особою, розглянути в судовому засіданні, призначеному на 16.10.2020 року о 10:00 з урахуванням додаткових пояснень, поданих 22.09.2020 року, та без участі представника ТОВ «Гранд Отель».

Позивачі: Міністерство культури України, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, та відповідач про причини неявки суд не повідомили, будь-яких заяв від них, в тому числі про відкладення (перерву) судового розгляду, від них до суду не надійшло.

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 3 ст. 194, ч.ч. 1, 3 ст. 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розглянути клопотання третьої особи про закриття провадження у справі за даною явкою.

Згідно зі змістом клопотання та письмових пояснень по справі № 420/4395/20 щодо її невідповідності адміністративній юрисдикції, вхід. № 38630/20, третя особа просить закрити провадження у справі з таких підстав:

- критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин;

- спір у цій справі не може вважатися спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію речового права (права власності) на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті рішення про державну реєстрацію права власності стосуються реєстрації права третіх осіб, а не позивача;

- визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію певних речових прав, запису про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за третіми особами є способом захисту права позивача на спірне нерухоме майно від його порушення іншими особами, за якими зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Отже, спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач уважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору;

- оскільки Заступник Прокурора Одеської області не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних рішень, тобто останні були вчинені за заявами інших осіб, спір щодо їх оскарження є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено таку державну реєстрацію речового права на нерухоме майно з дотриманням вимог законодавства та чи заявлено вимогу про зобов`язання відповідача зареєструвати аналогічне речове право за позивачем. Оскарження рішень та дій щодо внесення записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій та рішень державного реєстратора з реєстрації за нею аналогічного права на це ж майно, що свідчить про приватноправовий характер цього спору;

- приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень;

- предметом даного позову є рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації про державну реєстрацію прав права власності на будівлю, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. З огляду на те, що позивач не є учасником правовідносин з державним реєстратором щодо державної реєстрації права власності за третьою особою;

- спір між позивачем та державним реєстратором відповідачем не відповідає ознакам справи адміністративної юрисдикції, відповідач не здійснював владних управлінських функцій відносно позивача у спірних правовідносинах, спірні правовідносини пов`язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України;

- якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів;

- не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. З огляду на викладене, спір у цій справі є приватноправовим та не повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства;

- Велика Палата Верховного Суду вже вирішувала питання предметної юрисдикції у подібних правовідносинах. Так, у судовій справі № 520/1229/19 Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської міської ради до державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанової Ірини Юріївни (далі - державний реєстратор), треті особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Актуаль», Департамент містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію, в якій просив скасувати рішення державного реєстратора від 26 травня 2017 року № 35378987 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під реєстраційним номером 101, права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення - гараж № 5 загальною площею 19,3 кв. м, літ. «Б-1». Харьківський окружний адміністративний суд ухвалою від 11 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2019 року, закрив провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) визнав, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини пов`язані з реєстрацією майнових прав, невиконанням умов цивільно-правової угоди, що випливають із договірних відносин. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Прокуратура звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення судів, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, вважаючи, що у цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалами від 4 червня 2019 року відкрив касаційне провадження та від 24 липня 2019 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, оскільки в касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення у зв`язку з порушенням правил предметної юрисдикції;

- Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2020 року по даній справі № 520/1229/19 за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року (суддя Спірідонов М. О.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2019 року касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишила без задоволення, ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2019 року, якими закрито провадження в адміністративній справі в таких правовідносинах залишила без змін;

- крім зазначеної судової справи існують також інші справи, в результаті розгляду яких Велика Палата Верховного Суду прийшла також до таких висновків. Це, зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 813/2417/17, від 15 квітня 2020 року по справі № 2а-1328/10/2670, від 15 січня 2020 року по справі № 520/686/19, 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16-а, від 24.06.2020 р. у справі № 500/2522/19, від 23.06.2020 р. у справі № 819/2341/17, від 23.06.2020 р. у справі № 810/2779/17, від 23.06.2020 р. у справі № 815/5798/17, від 18.06.2020 р. у справі № 826/15873/16, від 18.06.2020 р. у справі № 686/19110/16-а, від 21.08.2019 р. у справі № 520/2834/17, від 06.11.2019 р. у справі № 826/3051/18, від 02.04.2019 р. у справі № 137/1842/16-а, від 04 грудня 2018 року у справі № 915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а). У вказаних судових рішеннях Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про скасування дій та рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є приватноправовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства;

- Одеська обласна прокуратура вважає, що спір у даній справі є публічно-правовим, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку КАС України. Одеська обласна прокуратура навела ряд Постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11 (провадження № 14-48цс18), від 15 травня 2018 року у справі № 520/10754/14-Ц (провадження № 14-108цс18), від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16 (провадження № 11-520апп18), від 28 листопада 2018 року у справі № 826/7203/17 (провадження № 11-1168апп18), від 24 квітня 2019 року у справі № 461/889/13-ц (провадження № 14-11 цс 19). Однак, така позиція щодо адміністративної юрисдикції даного спору взагалі не відповідає дійсності. Не існує судової практики Великої Палати Верховного Суду, в якій би була позиція про те, що позов органів прокуратури про скасування дій та рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є публічно-правовим. Навпаки, Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях наголошувала про те, що такий спір є приватноправовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства та не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;

- постанова Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №1519/2-787/11 (провадження №14-48цс18). Це справа за позовом Малиновської районної адміністрації ОМР про зобов`язання привести самочинно реконструйоване домоволодіння до попереднього стану. В даній судовій справі зовсім інший суб`єктний склад та взагалі інший предмет та підстави спору. Більше того, у даній справі до Постанови Верховного Суду міститься окрема думка суддів Великої Палати Верховного Суду, згідно якої об`єкти самочинного будівництва за змістом статті 177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) належать до об`єктів цивільних прав, а тому спори за позовами органів державного архітектурно-будівельного контролю про зобов`язання знести самочинне будівництво підлягають розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, оскільки такі спори не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язані з вирішенням питань щодо речових прав;

- щодо вимог до суб`єктного складу адміністративного спору Велика Палата Верховного Суду по даній справі № 1519/2-787/11 зазначила наступне. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим. Однією з визначальних особливостей адміністративного судочинства є те, що позивачем в адміністративній справі може бути як фізична, так і юридична особа, яка вважає порушеними свої права, свободи чи інтереси, а відповідачем, за загальним правилом, - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові або службові особи (частини друга та третя статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, далі КАС України; у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). При цьому частиною четвертою статті 50 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) (у теперішній редакції КАС України це ч. 5 ст. 46) передбачено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративними позовами суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом. Далі Верховний Суд зазначає, що «правовий аналіз зазначеної норми свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб. За вказаною нормою КАС України суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного (попереднього) судового контролю своєї ж діяльності»;

- Велика Палата Верховного Суду по даній справі зазначає, що «пункт 5 частини четвертої цієї статті, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю, і суди повинні розуміти та застосовувати його саме в такому значенні, а не як норму, що надавала б право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов». Верховний Суд зазначає, що «віднесення такої категорії спорів до юрисдикції адміністративних судів суперечить самому завданню адміністративного судочинства, визначеного статтею 2 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) як захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Адміністративна юстиція спрямована виключно на захист людини від публічної влади і не повинна вирішувати справи проти неї»;

- постанова Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 520/10754/14-Ц (провадження № 14-108цс18). Це справа за позовом Київської районної адміністрації ОМР про приведення об`єкта самочинного будівництва до попереднього стану. В даній судовій справі також зовсім інший суб`єктний склад та взагалі інший предмет та підстави спору. В даній судовій справі були публічно-правові відносини у зв`язку з тим, що відділ благоустрою території Київської районної адміністрації Одеської ради, сектор архітектури Київського району управління архітектури та містобудування. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області склали Акт перевірки, в якому зафіксували проведення відповідачем реконструкції квартири. На підставі вказаного Акту було видане розпорядження, яким відповідач був зобов`язаний привести квартиру до попереднього стану шляхом демонтажу добудованої частини балкону. Але розпорядження відповідач не виконав. Тому, позивач звернувся з позовом про приведення об`єкта самочинного будівництва до попереднього стану. В даному випадку позивач діяв на підставі повноважень стосовно володіння, користування та розпорядження об`єктів права комунальної власності у зв`язку з протиправними діями відповідача щодо невиконання владного припису. Таким чином, зазначена справа взагалі не має жодного відношення до нашої судової справи та зовсім не схожий ні предмет ні підстави спору. Крім цього, до даної справи існує окрема думка, згідно якої судді Великої Палати Верховного Суду зазначають, що «приведення об`єкта самочинного будівництва до попереднього стану підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питань щодо речових прав і його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів»;

- постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16 (провадження № 11-520апп18). Предметом розгляду даної судової справи є знесення об`єкта самочинного будівництва. В даній судовій справі також зовсім інший суб`єктний склад та взагалі інший предмет та підстави спору. В даному судовому рішенні зазначено, що позов про знесення самочинно збудованого об`єкта містобудування може бути пред`явлено органом державного архітектурно-будівельного контролю до адміністративного суду в тому разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, встановлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Підставою звернення до суду в цій справі і було якраз невиконання припису ДАБІ про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил та невиконання припису про зупинення підготовчих і будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, яких відповідач не виконав;

- у справі № 420/4395/520, по якій Заступник прокурора Одеської області звернувся з позовом не було жодного невиконання припису, та й взагалі предмет і підстава позову зовсім відрізняється від предмету та підстави позову по справі, по якій позивач навів судове рішення Верховного Суду. Більше того, до зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 826/12543/16 від 16.10.2018 року міститься також окрема думка, згідно якої судді зазначають, що «судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. Разом з тим з урахуванням специфіки адміністративного судочинства законодавець жорстко обмежив право суб`єктів владних повноважень звертатися до суду з адміністративним позовом, перерахувавши такі випадки, та зробив винятки про можливість звернення саме з адміністративним позовом у разі прямої вказівки на це у спеціальному законі. Широко тлумачити вказані винятки як можливість будь-якого суб`єкта владних повноважень звертатися до адміністративного суду з позовом до фізичної чи юридичної особи в разі, якщо спеціальним законом їм надано право на звернення до суду, не можна, оскільки це спотворює природу і завдання адміністративної юстиції. Об`єкти самочинного будівництва - це вид нерухомого майна, з притаманними йому фізичними ознаками, але з особливим правовим режимом. Об`єкти самочинного будівництва, з урахуванням того, що вони є проміжним результатом будівельної діяльності та мають тимчасовий характер, є об`єктами цивільних прав: або у вигляді речей, тобто будівельних матеріалів, або у вигляді повноцінного об`єкта нерухомого майна в разі набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва. Тому спори за позовами органів державного архітектурно-будівельного контролю та/або органів місцевого самоврядування про зобов`язання знесення самочинного будівництва є такими, що пов`язані з вирішенням питань щодо речових прав. Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що спір за позовом про знесення самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства в залежності від суб`єктного складу сторін, оскільки в такому випадку позивач звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права власності на об`єкт нерухомого майна. У даному випадку в учасників правовідносин є майновий інтерес, у одного - зберегти об`єкт самочинного будівництва і юридично визнати право на нього, у суб`єкта владних повноважень - знищити у законний спосіб об`єкт;

- спір за позовом про зобов`язання знесення самочинного будівництва не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права;

- така правова позиція висловлена як у постановах Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 21-1959а16, від 27 вересня 2017 року у справі № 6-718цс17, так і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 14-16цс18. Вважаємо, що судові рішення у справі необхідно було скасувати, а провадження у справі закрити, роз`яснивши позивачу право звернутися з відповідним позовом до суду цивільної юрисдикції»;

- постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 369/13415/17 (провадження №11-520апп18). Предметом розгляду даної справи є також зобов`язання ДАБІ України про знесення за власний рахунок самочинно збудований об`єкт будівництва комплекс багатоквартирних житлових будинків, а саме: багатоквартирний житловий будинок із вбудованими нежитловими приміщеннями та вбудованим гаражем. Підставою для звернення до суду з даним позовом є істотне порушення будівельних норм і правил під час здійснення будівництва багатоквартирного житлового будинку та невиконання Припису про усунення порушень. У даній справі також існує окрема думка, згідно якої двоє суддів Великої Палати Верховного Суду зазначають, що «Не можна погодитися з твердженням Великої Палати Верховного Суду про те, що спірні правовідносини між ДАБІ України та відповідача мають виключно владно-управлінський характер, і, як наслідок, публічно-правову природу. Звертаючись до суду з позовом про знесення самочинного будівництва, ДАБІ України здійснює притаманні їй владно-управлінські функції, однак це лише один з аспектів спірних правовідносин. Іншим є особистий майновий інтерес відповідача щодо його прав на створений об`єкт самочинного будівництва, який може бути порушений управлінськими діями суб`єкта владних повноважень - у цьому випадку ДАБІ України, що свідчить про приватноправовий характер спірних правовідносин. Предметом спірних правовідносин є об`єкти самочинного будівництва, які, на нашу думку, є об`єктами цивільних прав. Об`єкт самочинного будівництва має фізичні ознаки нерухомого майна, зокрема нерозривний зв`язок із земельною ділянкою та неможливість його переміщення без знецінення, однак у зв`язку з відсутністю державної реєстрації правовий режим нерухомої речі на такий об`єкт не поширюється. До моменту державної реєстрації самочинне будівництво є об`єктом цивільних прав у вигляді будівельних матеріалів речей. Об`єкти самочинного будівництва - це вид нерухомого майна з притаманними йому фізичними ознаками, але з особливим правовим режимом. Об`єкти самочинного будівництва, з урахуванням того, що вони є проміжним результатом будівельної діяльності та мають тимчасовий характер, є об`єктами цивільних прав: або у вигляді речей, тобто будівельних матеріалів, або у вигляді повноцінного об`єкта нерухомого майна в разі набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва. Тому спори за позовами органів державного архітектурно-будівельного контролю та/або органів місцевого самоврядування про зобов`язання знести самочинне будівництво пов`язані з вирішенням питань щодо речових прав. Однією з визначальних особливостей адміністративного судочинства є те, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частини друга та четверта статті 46 КАС України). Аналіз норм дає підстави для висновку, що публічно-правовим спором є спір, спрямований на захист прав саме фізичних і юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який виникає зазвичай у зв`язку з виконанням або невиконанням таким суб`єктом своїх повноважень публічно-владних управлінських функцій, наданням або ненаданням ним адміністративних послуг. Суб`єкт владних повноважень може бути позивачем, а фізична особа - відповідачем за адміністративним позовом тільки у випадках, якщо на це міститься пряма вказівка у законі. Адміністративна юстиція спрямована виключно на захист людини від публічної влади і не повинна вирішувати справи проти неї. Крім того, предметом цього спору є знесення комплексу самочинно збудованих багатоквартирних житлових будинків, майнові права на об`єкти нерухомості в яких належать третім особам, а тому вирішення позову безпосередньо впливає на такі їх права. При визначенні судочинства, за правилами якого повинна розглядатися така категорія справ, ключове значення має предмет спору (об`єкт спірних правовідносин), тобто самочинно збудоване нерухоме майно. Визначення юрисдикції справи з урахуванням предмета спору сприяє уникненню ситуацій юридичної невизначеності, дає можливість чітко і без жодних складнощів визначати судочинство, за правилами якого спір підлягає розгляду, що зручно для учасників судового процесу та позбавляє суд необхідності роз`яснювати власні правові висновки, які залежно від характеру інтересу, на захист якого ініційовано судовий розгляд, різняться у кожній наступній справі. Спір за позовом ДАБІ України про зобов`язання знесення об`єкта самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питань щодо речових прав»;

- постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 826/7203/17 (провадження №11-1168апп18). Це справа за позовом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради до Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» про зобов`язання відповідача знести групу приміщень. Позов мотивовано тим, що відповідач виконав будівельні роботи з реконструкції групи вказаних приміщень без документа, який надає право виконувати будівельні роботи, та без належно затвердженого проекту, що є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Позивач провів позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об`єкті будівництва. За результатами перевірки складено Акт та винесено Припис про усунення порушень. Тому підставою для звернення до суду з даним позовом було невиконання відповідачем зазначеного Припису. І саме Припис в цій справі є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу звернутися до суду у зв`язку з його невиконанням. Окрема думка судді Великої Палати Верховного Суду по цій справі також зазначає, що «віднесення цієї категорії справ до адміністративної юрисдикції спотворює завдання та цілі адміністративної юрисдикції, суперечить самій доктрині адміністративного процесу та унеможливлює ефективне вирішення спору і захист прав особи від можливого свавілля суб`єкта владних повноважень. З урахуванням зазначеного не вбачаю жодних підстав відступати від правого висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України у справі № 21-1959а16. Спір у справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питань щодо майнових прав. Суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що оскільки предметом позову Департамент ДАБК є знесення об`єкту цивільного права, який належить іншій юридичній особі на праві приватної власності, справа підлягає розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства в залежності від суб`єктного складу сторін»;

- постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 461/889/13-ц (провадження №14-11 цс 19). Це судова справа за позовом Галицької РА до ТОВ «Кіносвіт» про зобов`язання демонтувати тимчасову огорожу та за зустрічним позовом ТОВ «Кіноствіт» до Галицької РА про визнання незаконною бездіяльності та визнання права на розміщення огорожі. Відповідач не виконував вимоги Галицької РА щодо проведення демонтажу тимчасової огорожі у зв`язку з відсутністю відповідного дозволу Галицької РА на встановлення, яку Галицька РА не видала на звернення відповідача. З огляду на зазначене, наведена судова справа є зовсім іншою за своїм предметом спору та підставами, ніж справа № 420/4395/20;

- таким чином, усі судові рішення Великої Палати Верховного Суду не можуть братися до уваги як судова практика для предмету та підстав спірних правовідносин по справі № 420/4395/20;

- позов Прокуратури Одеської області поданий в інтересах: Міністерства юстиції України, Міністерства культури України, ДАБІ України до відповідача: Державний реєстратор КП «Юридичний департамент реєстрації», третя особа на стороні відповідача: ТОВ «Гранд Отель» про визнання незаконним та скасування рішення відповідача від 19.07.2019, індексний номер 47871218, на підставі якого за ТОВ «Гранд Отель» зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 3350,4 кв.м, яка розташована в м. Одесі по Приморському бульвару, 7;

- спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, що пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права. Заступник прокурора Одеської області звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права власності на об`єкт нерухомого майна. У даному випадку в учасників правовідносин є майновий інтерес, у одного - зберегти об`єкт і юридично зберегти право власності на нього, у суб`єкта владних повноважень - знищити у законний спосіб. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач уважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

В підготовчому засіданні представник прокуратури заперечував проти задоволення поданого третьою особою клопотання з підстав, викладених у письмових запереченнях, які додано до матеріалів справи, а саме:

- у даному випадку звернення до суду з відповідним позовом обумовлено необхідністю захисту інтересів держави у сфері гарантування останньою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, забезпечення внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених законом;

- протиправні дії державного реєстратора, який виступає відповідачем у справі, порушують встановлений чинним законодавством порядок реєстрації прав власності на новостворені об`єкти нерухомого майна, що є підставою для захисту інтересів держави у судовому порядку;

- заявлені у справі № 420/4395/20 позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій державного реєстратора як суб`єкта, наділеного Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, у зв`язку з невиконанням ним обов`язку щодо перевірки поданих для цього документів та їх відповідності вимогам чинного законодавства;

- звернення прокурора з відповідним позовом до суду обумовлене порушенням інтересів держави щодо гарантування останньою дотримання вимог містобудівного законодавства усіма суб`єктами права та відсутністю реагування на виявлений факт порушення законодавства органами контролю, наділеними державою відповідними повноваженнями. Зокрема, спірні правовідносини, що є предметом розгляду у справі № 420/4395/20, пов`язані з реалізацією одним з позивачів повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин;

- аналогічно виниклі спірні правовідносини пов`язані з реалізацією уповноваженим органом виконавчої влади повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері охорони об`єктів культурної спадщини. Отже, спірні правовідносини у цій справі обумовлені реалізацією позивачами повноважень щодо здійснення державного контролю у відповідних сферах. В свою чергу, спори, які виникають за участю суб`єкта владних повноважень з метою реалізації у спірних відносинах наданих йому законодавством владних управлінських функцій, є публічно-правовими;

- з урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що спірні правовідносини, які є предметом розгляду у справі № 420/4395/20, не пов`язані з вирішенням питання щодо майнового права (інтересу) позивачів відносно нерухомого майна, державна реєстрація права власності на яке оскаржується, можна дійти висновку про відсутність приватноправового характеру таких відносин. Адже, оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна не порушує прав власності позивачів на відповідне майно. Таким чином, позиція третьої особи, що визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав є способом захисту права позивача на спірне нерухоме майно від його порушення іншими особами, за якими зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна, є хибною;

- безпідставним є також посилання ТОВ «Гранд Отель» на наведену судову практику, адже, спірні відносини, що були предметом розгляду відповідних справ, випливали з договірних відносин землекористування та інших (справа № 520/1229/19), а також виникали між приватними суб`єктами господарювання щодо одного й того ж самого майна (справа № 823/2042/16), що не має нічого спільного зі спірними правовідносинами, які є предметом розгляду у справі № 420/4395/20;

- приймаючи до уваги, що спір у справі № 420/4395/20 не пов`язаний з вирішенням питання щодо майнового права позивачів, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єктів владних повноважень, які реалізують у спірних правовідносинах надані чинним законодавством владні управлінські функції, клопотання ТОВ «Гранд Отель» про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

В підготовчому засіданні представник позивача Міністерства юстиції України заперечував проти задоволення поданого клопотання, по суті, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, таким, що не відповідає підставам позову та суті спірних правовідносин.

Дослідивши доводи учасників справи, матеріали справи в межах розгляду клопотання про закриття провадження у справі, суд дійшов висновку, що клопотання третьої особи не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Відповідно до п.п. 1, 2, 7, 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

- відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із:

- суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа,

- заявлених вимог,

- характеру спірних правовідносин,

- змісту та юридичної природи обставин у справі.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Судом встановлено, що відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 19.07.2019, індексний номер 47871218, на підставі якого за ТОВ «Гранд Отель» зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 3350,4 кв.м, яка розташована в м. Одесі по Приморському бульвару, 7.

Відповідно до змісту мотивувальної частини позовної заяви, позивач обґрунтовує зазначені вимоги, із посиланням на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, тощо, зокрема тим, що:

- спірні правовідносини у цій справі обумовлені реалізацією позивачами повноважень щодо здійснення державного контролю у відповідних сферах;

- оскаржуване рішення державного реєстратора прийняте останнім за відсутності документів, які б підтверджували право власності ТОВ «Гранд отель» на майно загальною площею 3350,4 кв.м. (підтверджено право лише на 1523,5 кв.м) та за відсутності документів, які підтверджують прийняття спірного об`єкта до експлуатації.

Також, у письмових поясненнях, вхід. № 23533/20, наданих представником прокуратури на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, зазначено:

- з огляду на незаконність спірного рішення державного реєстратора та прийняття його з грубим порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації права власності на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, в результаті чого до Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно внесені завідомо не об`єктивні та недостовірні відомості щодо об`єкта нерухомості, який є пам`ятником національного значення, вказаною реєстрацією порушені інтереси Міністерства юстиції, як державного органу, на який покладені контрольні функції у сфері державної реєстрації;

- рішення державного реєстратора, в результаті якого зареєстровано право власності на фактично самочинно реконструйований об`єкт культурної спадщини, пам`ятку архітектури національного значення, пам`ятку історії місцевого значення порушує інтереси держави в особі Міністерства культури України, як органу, уповноваженого державою на здійснення функцій контролю та здійснення належної охорони об`єктів культурної спадщини та їх збереження, що у свою чергу обумовлює необхідність та взагалі зобов`язує прокурора вжити заходів реагування представницького характеру на усунення виявлених порушень законодавства шляхом звернення до суду з даним позовом;

- на підставі оскаржуваного рішення державного реєстратора за ТОВ «Гранд отель» зареєстровано право власності на самочинно реконструйований об`єкт будівництва із значними наслідками (СС3), що унеможливлює подальше вжиття інспекцією заходів щодо усунення порушень дотримання вимог містобудівного законодавства щодо цього об`єкта останнє порушує інтереси держави в особі ДАБІ України, як органу, до владних повноважень якого віднесені вищевказані контрольні повноваження.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог (з урахуванням ухвали суду від 25.05.2020 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог), підстав (юридичних і фактичних), якими їх обґрунтовано, суд дійшов висновку, що в даному випадку суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, характер спірних правовідносин, зміст та юридична природа обставин у справі № 420/4395/20 є публічно-правовими.

При цьому, щодо посилання представника третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Отель» постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі № 520/1229/19, від 19.02.2020 року по справі № 813/2417/17, від 15 квітня 2020 року по справі № 2а-1328/10/2670, від 15 січня 2020 року по справі № 520/686/19, 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16-а, від 24.06.2020 р. у справі № 500/2522/19, від 23.06.2020 р. у справі № 819/2341/17, від 23.06.2020 р. у справі № 810/2779/17, від 23.06.2020 р. у справі № 815/5798/17, від 18.06.2020 р. у справі № 826/15873/16, від 18.06.2020 р. у справі № 686/19110/16-а, від 21.08.2019 р. у справі № 520/2834/17, від 06.11.2019 р. у справі № 826/3051/18, від 02.04.2019 р. у справі № 137/1842/16-а, від 04 грудня 2018 року у справі № 915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі № 813/1321/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, слід зазначити таке.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, в тому числі в наведених третьою особою, постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, в частині щодо загального підходу до визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Проте, суд не бере до уваги решту висновків, викладених у цих постановах Верховного Суду, з тих підстав, що вони викладені Верховним Судом при виборі і застосуванні норм права щодо іншого предмету спору та суті (змісту, характеру) спірних правовідносин, відповідно, щодо інших спірних матеріальних правовідносин та на підставі інших фактичних обставин тощо.

Наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року по справі № 520/1229/19, судом зазначено, зокрема:

- з матеріалів справи убачається, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об`єкт нерухомого майна, що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно. Тобто предметом розгляду в цій справі є законність набуття особою права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 813/2417/17, судом зазначено, зокрема:

- з матеріалів справи убачається, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво по вул. О. Довбуша, 15 у м. Львові , за ТОВ «Архібуд», що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно;

- тобто предметом розгляду в цій справі є законність набуття ТОВ «Архібуд» права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин;

- отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства;

- оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права на це майно.

Проте, як встановлено судом вище, у справі № 420/4395/20 суть обґрунтування заявлених позовних вимог (спірність правовідносин) полягає в тому, що оскаржуване рішення державного реєстратора прийняте останнім за відсутності певних законодавчо визначених документів для здійснення відповідної реєстрації, та не є предметом розгляду законність набуття третьою особою права власності на нерухоме майно.

Враховуючи та на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що клопотання третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Отель» про закриття провадження у справі є необґрунтованим, недоведеним та безпідставним, відповідно у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 205, 238, 243, 248, 256, 294 КАС України, суд -

ухвалив:

У задоволенні клопотання третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Отель» про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала окремо не оскаржується та набирає законної сили в порядку ст. 256 КАС України.

В повному обсязі ухвалу складено 21 жовтня 2020 року.

Суддя М.Г. Цховребова