Справа № 260/2317/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2020 рокум. Ужгород№ 260/2317/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання Кустрьо В.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 не з`явися;

за участі представника позивача Рішка Сергія Івановича;

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області представник Міськова Наталія Василівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ), яким просить суд: "1. Прийняти даний позов до свого провадження; 2. Розглянути даний спір за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін; 3. Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо неврахування трудового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.09.1986 року по 31.05.1989 року на посаді вчителя фізики Лозянської восьмирічної школи у розмірі 2 років 3 місяців для призначення та виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій при призначені пенсії за віком як працівнику освіти; 4. Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у проведенні виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій при призначені пенсії за віком; 5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , стаж роботи за сумісництвом у період з 01.09.1986 року по 31.05.1989 року на посаді вчителя фізики Лозянської восьмирічної середньої школи у розмірі 2 років 3 місяців як роботу, що передбачена у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. 6. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій на день призначення, що складає 58 744,10 грн, на підставі пункту 71 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як працівнику освіти; 7. Стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати по справі."

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року було поновлено строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався (оголошувалася перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних причин.

Свої позовні вимоги позивач мотивує наступним. 04 травня 2020 року звернувся до відповідача щодо виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій у відповідності до Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (пункт 71 Розділ XV) у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно листа № 1044-969/111-02/8-0700/20 від 03 червня 2020 року, наданого відповідачем у виплаті позивачеві грошової допомоги в розмірі 10 пенсій за віком станом на день призначення пенсії відмовлено, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу для такої виплати. Однак, позивач вказує, що відповідачем до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не було зараховано період роботи 1986-1989 роках за сумісництвом на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній школі. У зв`язку з чим, позивач вважає дії відповідача протиправними, а тому за захистом своїх порушених прав звертається до суду.

У відзиві на позов представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. Зазначає, що із записів трудової книжки позивача вбачається, що він, починаючи з 04 серпня 1986 року по 31 серпня 1989 року, працював на посаді методиста медичного кабінету районних відділів народної освіти, яка не зараховується до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років. Оскільки, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397, не передбачено посаду методиста медичного кабінету районних відділів народної освіти. Отже, за виключенням зазначених періодів страховий стаж який дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить 34 роки 4 місяці 01 день, що є недостатнім для набуття права на отримання одноразової грошової допомоги. Таким чином, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", тому підстав для виплати грошової допомоги у позивача немає. Управління, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, діяло в межах чинного законодавства, тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи по суті представник позивача позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити з мотивів, що наведені у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову а повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорта (а.с.а.с. 14, 15).

На підставі заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 23 квітня 2020 року, позивачеві було призначено пенсію за віком із 30 квітня 2020 року. Загальний стаж на день призначення пенсії за віком становив 42 роки 2 місяці 14 днів (а.с.а.с. 28-31).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , зокрема, з 04 серпня 1986 року по 31 серпня 1989 року позивач працював на посаді методиста методичного кабінету районного відділу народної освіти виконкому Міжгірської Ради народних депутатів (а.с.а.с. 16-23).

Відповідно до довідок про стаж роботи, позивач працював за сумісництвом на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній школі у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року (а.с.а.с. 24-27).

04 травня 2017 року позивач звернувся з заявою до відповідача, відповідно до якої просив виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій згідно "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пункту 7-1 Розділу ХV у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 32).

Згідно наявного в матеріалах справи листа Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 1044-969/111-02/8-0700/20 від 03 червня 2020 року, позивачу було відмовлено за його письмовим зверненням щодо виплати грошової допомоги, за відсутності страхового стажу 35 років (для чоловіків) на посадах, робота яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки чинним до 01 січня 1992 року Переліком закладів, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим наказом Міністерства соціального забезпечення УРСР від 31 грудня 1959 року № 135, не було передбачено посаду методиста методичного кабінету районних відділів народної освіти, то період роботи позивача на зазначеній посаді з 04 серпня 1986 року по 31 серпня 1989 року не зараховується до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років (а.с. 33).

Не погоджуючись із вказаними діями, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Правовідносини сторін, що виникають у сфері реалізації особами, які мають право на пенсію, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України, регулюються нормами Конституції України, Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

У відповідності до статті 6 частини 2 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 24 Конституції України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

У відповідності до статті 10 часини 1 Закону України "Про освіту" № 2145-VIII, невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Закарпатський окружний адміністративний суд наголошує й на тому, що відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Відповідно до статті 55 пункту "е" Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Переліком посад, закладів, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 в розділі "Освіта" "Загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1191 (далі - Порядок № 1191).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Пунктом 5 Порядку № 1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно зі статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" станом на день її призначення.

Як вже встановлено судом, позивачеві 30 квітня 2020 року призначено пенсію за віком. Загальний стаж позивача складає 42 роки 2 місяці 14 дні.

Відповідач вважає, що відсутні підстави для зарахування до спеціально стажу період роботи позивача на посаді методиста медичного кабінету районних відділів народної освіти. Вказане аргументує тим, що посада методиста медичного кабінету районних відділів народної освіти не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397.

Проте, в процесі розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачем не було зараховано до спеціально стажу період роботи позивача з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній, що дає право на призначення грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд зазначає, що відповідно до статті 21 частини 2 Кодексу законів про працю (далі по тексту КЗпП України) працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" від 03 квітня 1993 року № 245 передбачено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Відповідно до статті 3 пункту "а" Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів (далі іменуються - підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 56 частини 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

У відповідності до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У зазначених нормативно-правових актах відсутнє застереження щодо можливості призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти виключно з урахуванням стажу за основним місцем роботи. Таке право надається і гарантується особі за виконання специфічної роботи, що в даному випадку підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 456/1310/17.

Позивач працював за сумісництвом на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній школі (Лозянський навчально-виховний комплекс "загальноосвітній навчальний заклад I-II ступенів-дошкільний навчальний заклад" Міжгірської районної ради Закарпатської області) у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року (а.с.а.с. 24-27, 65).

Позивач вказує, що його стаж роботи за сумісництвом на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній школі у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року склав 27 місяців, а саме: з 01 вересня 986 року по 31 грудень 1986 року -4 місяці; з 01 січня 1987 року по 31 травня 1987 року - 5 місяців; з 01 вересня 1987 року по 31 грудня 1987 року - 4 місяці; з 01 січня 1988 року по 30 червня 1988 року - 6 місяців; з 01 вересня 1988 року по 31 грудня 1988 року - 4 місяці; з 01 січня 1989 року по 31 січня 1989 року - 1 місяць; з 01 березня 1989 року по 31 травня 1989 року - 3 місяці.

Відповідно до довідки відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації від 21 вересня 2020 № 01-15/507, судом встановлено, що загальний страж позивача на посаді вчителя фізики у вищезазначеному навчальному закладі склав 25 місяців, а саме: - у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1987 року - 9 місяці. Фактичне педагогічне навантаження ОСОБА_1 складало 0,5 ставки; - у період з 01 вересня 1987 року по 31 травня 1988 року - 9 місяців. Фактичне педагогічне навантаження ОСОБА_1 складало 0,44 ставки; - у період з 01 вересня 1988 року по 31 грудня 1988 року - 4 місяці. Фактичне педагогічне навантаження ОСОБА_1 складало 0,33 ставки; - у період з 01 березня 1989 року по 31 травня 1989 року - 3 місяці. Фактичне педагогічне навантаження ОСОБА_1 складало 0,33 ставки (а.с. 63).

Таким чином, вказаною довідкою підтверджено, що загальний страж позивача на посаді вчителя фізики склав 25 місяців, а фактичне педагогічне навантаження ОСОБА_1 у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року склало 1,6 ставки.

А відтак, з врахуванням не повної ставки страховий стаж позивача у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року становить 10 місяців (25 місяців*1,6 ставки = 0,4 ставки, 25 місяців*0,4 ставки = 10 місяців).

У відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року із змінами та доповненнями, запис відомостей про роботу за сумісництвом проводиться за бажанням працівника (пункт 2.14).

Крім того, зі змісту наведених вище правових актів, на переконання суду, вказана посада, яку займав позивач в Лозянській восьмирічній школі узгоджується з ознаками посад закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а відтак на отримання спірної одноразової допомоги.

Таким чином, враховуючи, що спеціальний стаж позивача складає 35 років 2 місяці 01 день, то відповідачем безпідставно до спеціального стажу позивача не враховано період роботи на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній, а відтак суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправними дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги відповідно пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

З наведеного резюмується, що робота за сумісництвом на посаді вчителя фізики в Лозянській восьмирічній школі має зараховуватись до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а відтак при призначенні територіальними органами Пенсійного фонду України грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

А відтак, відповідач зобов`язаний зарахувати ОСОБА_1 , стаж роботи за сумісництвом у період з 01 вересня 1986 року по 31 травня 1989 року на посаді вчителя фізики Лозянської восьмирічної школи у розмірі 10 місяців як роботу, що передбачена у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно із пунктом 7 Порядку № 1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Суд зазначає, що у пункті 4 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 зазначено, що працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи займалися викладацькою роботою у навчальних закладах обсягом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років зараховуються місяці, протягом яких проводилася викладацька робота. Виходячи з аналізу зазначених вище норм, зарахування роботи на посаді викладача (у тому числі й у позашкільному закладі освіти) до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівники підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

Таку ж позицію було висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача наявний спеціальний педагогічний стаж, його посада відносяться до посад педагогічних працівників, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, а тому вона має право на нарахування та виплату грошової допомоги, яка передбачена пунктом 7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Також необхідно зазначити, що Верховний суд у своїй постанові від 21 жовтня 2019 року за результатами розгляду справи № 295/8391/15-а, погодився із судом апеляційної інстанції про те, що робота за сумісництвом підлягає зарахуванню як робота, що передбачена у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, в зв`язку з чим позивачу належить до виплати грошова допомога у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Чинне законодавство не містять жодних застережень щодо неврахування стажу роботи у випадку роботи у закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.o." проти Чеської Республіки" (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні ( рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття "якість закону". Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі "Солдатенко проти України" 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності", "передбачуваності" та "зрозумілості"; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як "закон", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах "Сєрков проти України", заява № 39766/05, пункт 51; "Редакція газети "Правое дело" та Штекель проти України", заява № 33014/05, пункт 51, 52; "Свято-Михайлівська Парафія проти України", заява № 77703/01, пункт 115; "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" ("Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom"), №18139/91, пункт 37; "Санді Тайме" проти Об`єднаного Королівства" (№ 1) ("SundayTimes v. The United Kingdom" (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); "Мелоун протни Об`єднаного Королівства" ("Malone v. The United Kingdom"), № 8691/79, пункт 66); "Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції" ("Margareta and Roger Andersson v. Sweden"), заява № 12963/87, п. 75; "Круслен проти Франції" ("Kruslin v. France"), №11801/85, п. 27; "Ювіг проти Франції" ("Huvig v. France"), №42921/09, пункт 26; "Аманн проти Швейцарії" ("Amann v. Switzerland"), заява № 27798/95, пункт 56).

В постанові від 13 лютого 2019 року, що ухвалена за результатами розгляду справи за № 233/4308/17 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

За приписами статті 46 частини 1 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46 частина 3 Основного Закону).

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у пункті 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, визначених у Конвенції, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17.

Вищевказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду знайшла свій логічний розвиток в постанові від 05 березня 2019 року, в якій за результатами розгляду справи № 686/9307/17 Верховний Суд, проаналізувавши норми пункту 71 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статей 28, 29 Закону України "Про освіту", статей 18, 45, 47 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту", залишив без задоволення касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими було задоволено позов особи, без змін, вказавши, що педагогічний працівник закладів професійної (професійно-технічної) освіти є працівником освіти, а тому стаж роботи позивача на посаді керівника фізвиховання в ССПТУ № 9, яке згодом було перейменовано в Чорноострівський професійний аграрний ліцей, повинен зараховуватися до пільгового стажу у розумінні пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 1993 року № 909.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 10 (десять) місячних пенсій у відповідності до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в розмірі 58744,10 грн зазначає наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 245 частини 4 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Водночас не можуть бути задоволені позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити конкретні суми спірних виплат, оскільки саме останній зобов`язаний здійснювати обрахування та виплату спірних сум одноразової допомоги, вказані дії до компетенції адміністративного суду не належать, а тому захист такого порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії.

На підставі аналізу норм законодавства та обставин справи, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 10 (десять) місячних пенсій у відповідності до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до статті 139 частини 4 КАС України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Визначаючи співмірність понесених витрат з урахуванням складності справи та задоволення позов, суд вважає, що понесені позивачем у даній справі судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 840,80 грн підлягають відшкодуванню у повному розмірі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 139, 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги відповідно пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі 10 (десять) місячних пенсій у відповідності до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) судові витрати у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 коп.) грн.

У задоволенні позову у частині інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 20 жовтня 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 22 жовтня 2020 року.

СуддяС.Є. Гаврилко