Справа № 620/805/20
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/805/20 Суддя (судді) першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року

у справі № 620/805/20 (розглянуто у порядку спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін)

за позовом Академії Державної пенітенціарної служби

до відповідача ОСОБА_1

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство юстиції України

про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі,

В С Т А Н О В И Л А :

У березень 2020 року до Чернігівського окружного адміністративного суду звернулася Академія Державної пенітенціарної служби (надалі - Позивач) з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (надалі - Відповідач), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство юстиції України, в якому просить стягнути витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 73503,03 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що за відповідачем рахується заборгованість з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в Академії Державної пенітенціарної служби в сумі 73503,03 грн. У добровільному порядку такі витрати не відшкодовано, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної заборгованості.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року позовні вимоги Академії Державної пенітенціарної служби задоволено повністю.

Стягнено з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Академії Державної пенітенціарної служби (вул. Гонча, буд. 34, м. Чернігів, 14000, ) витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в сумі 73505 (сімдесят три тисячі п`ятсот три) грн. 03 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено вимоги процесуального та матеріального права. Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що строки на подання відзиву на позовну заяву зупинені відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги витрати на грошове забезпечення в сумі 25656,94 грн на підставі довідки №5/1393 від 10.06.2019 року, хоча продовольче забезпечення в сумі 24078,43 грн, речове забезпечення в сумі 5370,67 грн, медичне забезпечення в сумі 887,75 грн. та оплата комунальних послуг та за спожиті енергоносії в сумі 17509,24 грн курсантом ОСОБА_1 не отримувалося, оскільки, починаючи з жовтня 2016 року по 17.06.2019 року відповідач у гуртожитку Академії не проживав, у їдальні навчального закладу не харчувався та ніякого медичного лікування та/або обстеження не отримував. Вказана вище довідка №5/1393 від 10.06.2019 року не містить дати ознайомлення, підпису та даних ОСОБА_1 , а тому не можна стверджувати, що остання була доведена до відома відповідачу.

Представник позивача заперечує проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у письмову відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи заперечує проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у письмову відзиві на апеляційну скаргу.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Наказом начальника Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України № 223 від 11.08.2015 року ОСОБА_1 з 18.08.2015 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Чернігівського юридичного коледжу.

Так, 21.01.2016 року проведено державну реєстрацію припинення Чернігівського юридичного коледжу Державної пенітенціарної служби України (запис № 2002304) шляхом реорганізації (перетворення) в Академію Державної пенітенціарної служби (надалі Академія). Академія є правонаступником Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України.

Між Академією (виконавцем), з однієї сторони, центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції (замовником), з другої сторони, та Відповідачем, з третьої сторони, 19 квітня 2018 року укладено контракт № 172 про здобуття освіти (надалі - Контракт).

Відповідно до умов зазначеного Контракту Відповідач навчався в Академії на денній формі навчання за рахунок коштів державного бюджету та зобов`язувався після закінчення навчання прибути до місця призначення в строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за відповідною посадою; у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати Міністерству юстиції України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України "Про національну поліцію" в повному обсязі за весь період його фактичного навчання.

Відповідно до абз. 7 п. 1 розділу II Контракту Академія зобов`язана проводити претензійно-позовну діяльність у справах про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі.

З 18 серпня 2015 року по 17 червня 2019 року Відповідач за рахунок коштів державного бюджету перебував у період навчання на грошовому, продовольчому, речовому, медичному забезпеченні, був забезпечений житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Відповідно до наказу Академії № 106 о/с від 14.06.2019 Відповідачу присвоєно освітньо-кваліфікаційний рівень "бакалавр" та видано диплом про освіту.

Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов контракту, Відповідач був направлений для подальшого проходження служби до Державної установи "Центр пробації".

Таким чином, Академією умови контракту виконані в повному обсязі.

Відповідно до наказу начальника Державної установи "Центр пробації" № 7/К від 16.01.2020 року відповідача звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням).

Позивачем 03.02.2020 року сформовано та направлено на адресу відповідача повідомлення №13/237 про необхідність відшкодування протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення витрат на навчання в сумі 73503,03 грн. До вищевказаного повідомлення Академією долучено довідку-розрахунок від 10.06.2019 року №5/1393.

Оскільки, у добровільному порядку відповідач витрати, пов`язані з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі не відшкодував, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, відповідач звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки, як це визначено умовами Контракту та на час розгляду адміністративної справи сума заборгованості відповідачем не сплачена та складає 73503,03 грн, тому відповідно до статті 74 Закону України "Про Національну поліцію" вказана сума має бути стягнута в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини четвертої статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС).

У постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 804/285/16, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, оскільки указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні зазначила, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Також, на підтвердження викладеного висновку 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, 3 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, та вказала, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені обставини, спір у даній справі підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

За змістом частини п`ятої статті 23 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-ІV (надалі - Закон №2713-ІV) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Відповідно до частин 2, 4 статті 74 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що у разі звільнення з будь-яких підстав, відмінних від скорочення штатів та захворювання (підпункти 2, 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII) зі служби протягом трьох років після закінчення навчання особи, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, зобов`язані відшкодувати витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано сторонами, що між позивачем і відповідачем було укладено контракти про проходження навчання, у якому, окрім іншого, містилося застереження про відшкодування вартості навчання в разі звільнення зі служби протягом трьох років після закінчення навчання (стор. 11 том І).

До відпрацювання трьох років після закінчення навчання відповідачем було подано рапорт про звільнення у зв`язку із чим, начальника Державної установи "Центр пробації" № 7/К від 16.01.2020 року відповідача звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням) (стор. 14, 15 том І).

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що у відповідача виник обов`язок відшкодувати витрати пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі відповідача.

Щодо посилання апелянта, що позивачем безпідставно заявлена сума до відшкодуванню, згідно довідки, з якою відповідача не ознайомлювали, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261 (далі - Порядок № 261) витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася.

Укладеними з відповідачем контрактами передбачено, що обов`язок видачі від підпис повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати покладається на виконавця у разі видання наказу про відрахування особи із вищого навчального закладу до закінчення навчання, а на замовника - у разі видання наказу про звільнення до відпрацювання особою трьох років після закінчення навчання.

Відповідно до пункту Порядку № 261 після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.

Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, що позивачем на адресу відповідача надіслано повідомлення про відшкодування витрат в сумі 73503,03 грн, що підтверджується фіскальним чеком про направлення повідомлення (стор. 16, 17 том І)

Колегія суддів звертає увагу, що норми статті 74 Закону № 580-VIII не містять будь-яких застережень щодо скасування обов`язку особи відшкодувати витрати на навчання у разі порушення замовником умов контракту та/або звільнення за власним бажанням з цих чи інших мотивів.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 261 відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).

Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.

Розрахунок комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі.

Під час проведення розрахунків застосовуються тарифи, що встановлені для населення і діють у місцевості, в якій розташований вищий навчальний заклад, у відповідному навчальному році.

На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

Витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.

Так, позивачем здійснено розрахунок витрат на навчання відповідача, розмір яких склав 73503,03грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками-розрахунками від 10.06.2019 року №5/1393 (стор. 22 том І).

Апелянт зазначає, що в даному розрахунку відсутній його підпис, а отже даний розрахунок не може слугувати доказом, колегія суддів відхиляє дані твердження апелянта, оскільки даний розрахунок надіслано відповідачу поштою, що підтверджується фіскальним чеком (стор. 23 том І).

Так, відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону № 580-VIII у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Пунктом 8 Порядку № 261 передбачено, що у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

Так, колегія суддів звертає увагу, що укладений відповідачем з позивачем контракти є чинним, доказів визнання чи його розірвання у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Дійсність цього контракту, належність його виконання замовником та виконавцем, дотримання трудового законодавства роботодавцем тощо, не є предметом даного спору, з огляду на що, відповідні доводи апелянта відхиляються судом апеляційної інстанції.

Щодо посилання апелянта на те, що розрахунок здійснено за період з 2015 по 2018 рік, а контракт укладено у 2018 році, отже відшкодуванню не підлягає період 2015 року, колегія суддів не погоджується з даними твердженнями апелянта, оскільки пунктом 3 Контракту чітко передбачено, що в разі дострокового розірвання контракту виконавець (апелянт) відшкодовує витрати за весь навчальний період.

Враховуючи, що відповідачем не було у добровільному порядку відшкодовані спірні витрати, то позовні вимоги про стягнення з нього цих витрат підлягають задоволенню.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Щодо посилання апелянта на те, що він продовжує працювати в національної поліції, а отже не підлягають відшкодуванню витрати, колегія суддів відхиляє дані твердження, оскільки умовами контракту чітко передбачено обов`язок відповідача протягом трьох років після закінчення навчання прибути до місця призначення та пройти службу.

Відповідно до наказу начальника Державної установи "Центр пробації" № 7/К від 16.01.2020 року відповідача звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням).

Колегія суддів звертає увагу, в матеріалах справи міститься Рапорт ОСОБА_1 від 14.01.2020 року про звільнення зі служби за власним бажанням (стор. 14 том І), а не у зв`язку з переведенням до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано, що строки на подання відзиву на позовну заяву зупинені відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX, з даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що судом першої інстанції надіслано на адресу відповідача ухвалу про відкриття провадження у справі, проте конверт повернувся на адресу суду з зазначенням «за закінченням терміну зберігання».

Так, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції» зазначено, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

Однією з основоположних аспектів та складовою частиною верховенства права є правова визначеність, яка передбачає дотримання принципу res judicata (вирішена справа), тобто остаточності судового рішення.

Принцип res judicata визнано на міжнародному рівні та зафіксовано, в тому числі, у пункті 1 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обов`язковість остаточності судового рішення як основи принципу верховенства права Європейський суд з прав людини розглядав неодноразово.

23 жовтня 1996 p., заява № 17748/91, п. 38, принцип рівності сторін у процесі було застосовано у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду яке тривалий час не набирає законної сили є ніщо іншим, як порушенням принципу верховенства права, а саме принципу res judicata (вирішена справа) та принципу правової визначеності. Таким чином, відсутність цієї умови призводить до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач реалізував своє право на захист шляхом подання апеляційної скарги, а отже не подання відзиву на позовну заяву не може слугувати про те, що відповідача позбавлено на доступ до правосуддя.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк