Справа № 460/2342/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2342/20 пров. № А/857/8241/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 460/2342/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції - Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 01.06.2020,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, у зв`язку з відсутністю нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та стягнути з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 234 025,75 грн. (двісті тридцять чотири тисячі двадцять п`ять гривень 75 коп.).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 № 215 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 28.09.2017, у зв`язку з чим саме 28.09.2017 є останнім днем для проведення відповідних розрахунків з військовослужбовцем. Однак, відповідач норми законодавства проігнорував та не виплатив належні суми при звільненні. А тому рішенням суду зобов`язано Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч А.0796) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2017. Відтак, враховуючи, що відповідач порушив строки розрахунку, у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 234025,75 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, у зв`язку з відсутністю нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Стягнуто з оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 46900, 00 грн. (сорок шість тисяч дев`ятсот гривень).

В задоволенні решти позовних вимоги про стягнення з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 187 125,75 грн. (сто вісімдесят сім тисяч сто двадцять п`ять гривень 75 копійок), - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким змінити рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/2342/20, стягнути з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 262 484, 25 грн. (двісті шістдесят дві тисячі чотириста вісімдесят чотири гривні) 25 копійок.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки відповідач порушено строки розрахунку, а за його розрахунками розмір середньоденного грошового забезпечення за період липень-серпень 2017 року складає 302,75 грн, відтак середній заробіток за час затримки з 28.09.2017 по 12.02.2020 (867 календарних днів) розрахунку при звільненні становить 262484,25 грн.. Також, в підтвердження своєї позиції покликається та численну практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Також, апеляційну скаргу подано Оперативним командуванням «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення КЗпП України передбачають право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того як її сума була встановлена судом. У цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважають, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Також, зазначено, що оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 234 025,75грн, є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в справі №460/2342/20 змінити, стягнути з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 262 484, 25 грн. (двісті шістдесят дві тисячі чотириста вісімдесят чотири гривні) 25 копійок.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в справі №460/2342/20 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » звільнено з військової служби пунктом 17 §3 наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.09.2017 №318(а.с.10).

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 № 215 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 28.09.2017 (а.с.11).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 у справі №460/1767/19, яке набрало законної сили 28.01.2020, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 вересня 2017 року та зобов`язано Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч А.0796) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 вересня 2017 року.

Вказане рішення суду, Оперативним командуванням «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ) стосовно позивача виконано, шляхом виплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 10113,07 (десять тисяч сто тринадцять) гривень 07 коп., що стверджується копією роздавальної відомості №74 від 12.02.2020 (а.с.15).

Як наслідок, Оперативним командуванням «Захід» подано до суду звіт про виконання судового рішення, та зазначено про виконання рішення суду станом на 11.02.2020 в повному обсязі (а.с.13).

Як стверджує позивач, судом у справі № 460/1767/19 встановлено, що йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто, на думку позивача, відповідач не виконав обов`язку щодо повного розрахунку, а тому підлягає відшкодуванню з відповідача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважаючи, що відповідачем порушено права та свободи щодо проведення повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції підтвердив, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 КЗпП України, позаяк після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначено, що оскільки заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації, відтак справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме критеріям визначення розміру відповідальності відповідача зазначеним у постановах Великої Палати Верховного Суду, є необхідність зменшення розміру стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до 46900,00 грн, за весь період прострочення виплати належної позивачу при звільненні грошової компенсації.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Фактичний розрахунок з позивачем відбувся 12.02.2020 року, тому відсутні підстави щодо визнання протиправною бездіяльність Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, у зв`язку з відсутністю нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, оскільки вказані обставини були предметом судового розгляду у справі № 857/14116/19.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язані тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язані тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Зі змісту довідки-розрахунку від 04.05.2020 № 501/176, яка відповідачем надана суду на виконання ухвали про витребування доказів від 07.04.2020, середньоденне грошове забезпечення позивача за період липень-серпень 2017 року становить 236,57 грн..

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 № 215, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з 28.09.2017.

Оперативним командуванням «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ) рішення суду, яке набрало законної сили 28.01.2020, виконано шляхом виплати 12.02.2020 грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 10113,07 грн, що не заперечується сторонами у справі.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.09.2017 по 12.02.2020 (867 календарних днів) становить (867*236,87грн.) 205 366,29 грн..

За таких, обставин справи та враховуючи висновки, викладені у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Як встановлено, сума компенсації позивачу за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28 вересня 2017 року становить 10113,07 грн. є майже у двадцять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (205 366,29 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 113,07 грн.. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Крім цього, при визначенні суми стягнення з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів враховує, що рішення у справі № 460/1767/19 щодо виплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 10113,07 грн., набрало законної сили 28.01.2020. Оперативним командуванням «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ) виконано рішення в короткі строки, та як стверджує позивач - 12.02.2020 виплачено йому компенсацію на суму 10113,07 грн., що вказує на те, що відповідачем, оперативно виплачено позивачу належні суми при звільненні, що впливає на ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 10 113,07грн..

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц .

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 113,07 грн. з наведених вище підстав.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст.325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 460/2342/20 скасувати та прийняти нову постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10 113, 07 грн. (гривень) 07 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 23 жовтня 2020 року.