Справа № 240/6093/20
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Житомир справа № 240/6093/20

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Майстренко Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення начальника Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області Федорчука А.А. від 26.02.2020 №2873 про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну; зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву від 18.12.2019 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що у заяві від 18.12.2019 про надання дозволу на імміграцію в Україну нею було вказано адресу, за якою вона буде проживати: АДРЕСА_1 . Проте на момент звернення до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області із відповідною заявою за цією адресою вона не була і не могла бути офіційно зареєстрованою, оскільки для реєстрації місця проживання іноземців на території України необхідно спочатку отримати дозвіл на імміграцію в Україну, а вже потім звернутися до уповноважених органів для реєстрації місця проживання, що вона й мала намір зробити. Тому, на думку позивача, посилання на її відсутність за вказаною в заяві адресою, як майбутнім місцем проживання в Україні, не може бути покладено в основу рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 26.02.2020 №2873 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою судді від 21.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче судове засідання у справі на 21.05.2020.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 18.12.2019 звернулась до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію. При заповненні вказаної заяви позивачем повідомлено, що місцем її проживання в Україні є: АДРЕСА_1 , а також повідомлено, що у подальшому вона буде зареєстрована за вказаною адресою. Відповідною перевіркою встановлено, що в будинку за вказаною адресою протягом декількох років ніхто не проживає, оскільки даний будинок непридатний для життя, оскільки пошкоджений пожежею. Відповідач вважає, що під час подачі заяви 18.12.2019 на дозвіл на імміграцію позивачем надано завідомо неправдиві відомості щодо адреси фактичного місця проживання на території України.

Ухвалою суду від 11.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У додаткових поясненнях представник відповідача зазначив, що у зв`язку із повідомленням іноземцем у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну про себе неправдивих відомостей, УДМС відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

У судовому засіданні, призначеному на 21.09.2020, суд, заслухавши пояснення учасників справи, протокольною ухвалою перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на таке.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо підстав та порядку надання дозволу на імміграцію в Україну регулюються правовими нормами Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (надалі - Закон №2491-III), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Цей Закон визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, тобто прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що саме у відповідності до вимог вказаного Закону №2491-III мало місце 18.12.2019 звернення позивача, громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , до Житомирського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області із клопотанням про надання їй дозволу на імміграцію в Україну.

У зв`язку з цим Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області звернулось до Житомирського районного відділення Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області з листом від 02.01.2020 №1801.4-31/18.1-20 про надання всієї наявної інформації, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову у наданні громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Головне управління Національної поліції у Житомирській області листом від 07.02.2020 №814/202/02-20 повідомило Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про те, що працівниками Житомирського районного відділення поліції була проведена перевірка відносно громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , яка звернулась до Житомирського РВ УДМС України в Житомирській області з клопотанням про надання їй дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III. У ході проведення перевірки встановлено, що громадянка Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості, а саме: вказала, що вона постійно проживає в АДРЕСА_1 . Під час перевірки даної інформації встановлено, що у даному будинку протягом декількох років ніхто не проживає, він непридатний для життя, оскільки був пошкоджений пожежею. На даний час там відсутня покрівля та декілька стін. Також опитані з даного приводу мешканці с. Волиця Житомирського району Житомирської області, які проживають поблизу вказаного будинку пояснили, що за вищевказаною адресою ніколи не проживали іноземці та вони вперше чують про це від працівників поліції.

За результатами розгляду такого звернення оскаржуваним рішенням відповідача від 26.02.2020 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III з підстав зазначення в заяві позивача про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про її місце проживання в Україні.

Таке рішення відповідача ґрунтується на вимогах чинного законодавства та відповідає обставинам справи, з огляду на таке.

За приписами ст. 9 Закону № 2491-III заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Відповідно до вимог пункту 3 частини п`ятої статті 9 Закону №2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви, окрім інших документів, додається також документ про місце проживання особи.

Як зазначено в дослідженій судом копії заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, у графі "місце проживання в Україні" було зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що нею вказану адресу зазначено як майбутнє місце проживання в Україні.

Відповідно до п. 10 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Тобто, звернення осіб із заявами про надання дозволу на імміграцію до територіальних підрозділів Державної міграційної служби України знаходиться в прямій залежності від їхнього проживання в Україні на момент такого звернення, а не в майбутньому.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 18.12.2019 вбачається, що вона є власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також згодна зареєструвати місце проживання громадянки Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

При зверненні позивача до Житомирського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області із клопотанням про надання їй дозволу на імміграцію в Україну інше місце проживання в Україні позивачем не зазначалося, інші документи щодо відповідного (іншого) місця проживання в Україні не подавалися.

Судом встановлено, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 , не придатна для проживання по причині її руйнування внаслідок пожежі, що мала місце ще 06.12.2016. Цей факт також підтверджується наданими і дослідженими судом актом про пожежу і звітом про причину виникнення пожежі, яка сталась 06.12.2016 за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, громадянкою Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 у заяві від 18.12.2019 про надання дозволу на імміграцію свідомо вказані неправдиві відомості про місце проживання в Україні, що в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивача в Україну.

Як зазначено в п. 10 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено обставин, які б свідчили про незаконність прийнятого відповідачем рішення та недотримання ним вимог чинного законодавства при прийнятті цього рішення.

Крім того, допитаний у судовому засіданні в якості свідка син позивачки - ОСОБА_3 , підтвердив, що у зазначеному будинку його мати ніколи не мала наміру проживати, зважаючи на його непридатність для цих цілей, а на момент звернення до відповідача фактично проживала з ним у Київській області.

Оскільки вимога щодо заповнення у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну графи про місце проживання особи шляхом відображення у ній правдивих відомостей не може бути за жодних обставин визнана факультативною, повідомлення позивачем адреси її проживання, яка не відповідала дійсності, свідчить про правомірність рішення відповідача щодо відмови у наданні такого дозволу.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача від 26.02.2020 про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну винесено із урахуванням всіх обставин справи, в межах повноважень, на підставі та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Зазначене свідчить, що позовні вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Підстави, передбачені ст.ст.139-143 КАС України для стягнення або відшкодування судових витрат, у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України.

Повне судове рішення складене 26.10.2020.

Суддя Н.М. Майстренко