Справа № 640/19851/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

представника позивача: Шляхетського А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укргазвидобування» (далі - Позивач, АТ «Укргазвидобування») звернулося до суду із адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відповідач, Шевченківське РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) у якому просило:

- визнати протиправними дії Шевченківського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 10.08.2020 року у ВП №23622534;

- визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення ВП від 10.08.2020 року у ВП №23622534;

- стягнути на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) кошти в сумі 2 582,10 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 17.10.2010 року Господарським судом м. Києва видано наказ на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 06.09.2010 року про стягнення з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ТОВ науково-виробничої фірми «Техпроект» 25 585,00 грн. державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, який пред`явлено до виконання до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві.

14.01.2011 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 23622534 (далі по тексту - ВП) з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 17.10.2010 року №6/356 щодо стягнення з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» боргу в розмірі 25 821,00 грн.

24.09.2013 року постановою державного виконавця зупинено ВП № 23622534, на підставі п.15 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.07.2020 року у справі №6/356 замінено сторону (боржника) виконавчого провадження у рамках виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 17.10.2010 року №6/356 з Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на її правонаступника - АТ «Укргазвидобування».

Платіжним дорученням від 30.07.2020 року № 315017 AT «Укргазвидобування» повністю сплатило борг у сумі 25 821,00 грн. за наказом Господарського суду м. Києва від 17.10.2010 року №6/356 на рахунок Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) (а.с.35).

10.08.2020 року державним виконавцем поновлено ВП № 23622534, та винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 2 582,10 грн. (далі по тексту - оскаржувана постанова) (а.с.39).

Вважаючи незаконними дії державного виконавця щодо прийняття оскаржуваної постанови та саму оскаржувану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що державний виконавець Шевченківського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) приймаючи оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору у ВП №23622534, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що свідчить про правомірність оскаржуваної постанови.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: 01.08.2020 року, тобто станом на момент прийняття оскаржуваної постанови).

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Вказаним Законом визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно зі статтею 10 цього Закону заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 статті 18 Закону на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частин 2 та 4 ст. 27 Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Підпунктами 1-6 ч. 5 ст. 27 Закону визначено, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, ч. 9 ст. 27 Закону передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Разом з тим, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, наслідком яких стало його фактичне виконання.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

З наведеного слідує, що умовою справляння даного збору є саме примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, тоді як у разі відсутності факту примусового виконання ними такого рішення законних підстав для справляння виконавчого збору немає.

Тобто, виконання рішення суду про стягнення боргу відбувається або у добровільному порядку, коли боржник сам сплачує заборгованість кредитору, або у примусовому порядку, коли цю заборгованість у примусовому порядку стягують з боржника органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, та в подальшому перераховують її кредитору.

У даному випадку виконання наказу Господарського суду м. Києва від 17.10.2010 року №6/356 здійснено АТ «Укргазвидобування» добровільно на рахунок Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Зазначене підтверджується платіжним дорученням від 30.07.2020 року № 315017 AT «Укргазвидобування» повністю сплатило борг у сумі 25 821,00 грн. (а.с.35).

У свою чергу, органами державної виконавчої служби у примусовому порядку з позивача нічого стягнуто не було, примусового виконання даного рішення фактично не відбулося, а тому правові підстави для справляння виконавчого збору відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У свою чергу, Шевченківським РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відзивів на позовну заяву та апеляційну скаргу надано не було, а тому суд апеляційної інстанції оцінює наявні у справі докази та бере до уваги доводи позивача.

З огляду на вищезазначені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції наголошує, що повторне стягнення виконавчого збору призведе до подвійної сплати позивачем такого збору, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Інших виконавчий дій, які були спрямовані на фактичне виконання наказу Господарського суду м. Києва від 17.10.2010 року №6/356 та стягнення суми боргу в повному обсязі, відповідачем не наведено і належних доказів не надано.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржувана постанова від 10.08.2020 року у ВП № №23622534 про стягнення виконавчого збору в розмірі 2582,10 грн. є протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтованих доводів щодо прийняття оскаржуваної постанови, відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.01.2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05.01.2000) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100).

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь АТ «Укргазвидобування» за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) кошти в сумі 2 582,10 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як зазначено апелянтом та вбачається з матеріалів справи, з метою недопущення накладення арешту на рахунки позивача та сплати виконавчих витрат, АТ «Укргазвидобування» добровільно на рахунок Шевченківського РВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було сплачено кошти в розмірі 3040,22 грн. на виконання постанов від 10.08.2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2 582,10 грн. та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Зазначене підтверджується платіжним дорученням від 17.08.2020 року № 320710 (а.с.41).

З огляду на визнання судом апеляційної інстанції протиправною та скасування оскаржуваної постанови від 10.08.2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 2 582,10 грн., колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному випадку стягнення на користь позивача сплачених коштів в розмірі 2 582,10 грн. є законним, адже вказані кошти апелянтом сплачено безпідставно та на виконання постанови державного виконавця, яка визнана судом протиправною.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 року по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що кошти в сумі 2 582,10 грн., сплачені АТ «Укргазвидобування» на рахунок виконавчого органу, підлягають поверненню останнім позивачу.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Відповідно до пп. «б» п. 4 ч.1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час подання позовної заяви та апеляційної скарги АТ «Укргазвидобування» було сплачено судовий збір в розмірі - 15 765,00 грн., що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи (а.с.8 та 94).

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що сплачений позивачем під час подання позовної заяви та апеляційної скарги судовий збір в розмірі 15 765,00 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративним позовом Акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та скасування постанови.

Визнати протиправними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 10.08.2020 року у виконавчому провадженні № 23622534.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 10.08.2020 року у виконавчому провадженні № 23622534 про стягнення виконавчого збору, винесену державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110, код ЄДР 34967593) на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (РНОКПП 30019775) кошти в сумі 2 582,10 грн. (дві тисячі п`ятсот вісімдесят дві грн. 10 копійок) сплачені на виконання постанови від 10.08.2020 року у виконавчому провадженні № 23622534 про стягнення виконавчого збору.

Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110, код ЄДР 34967593) на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (РНОКПП 30019775) судові витрати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 15 765,00 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять грн. 00 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 22.10.2020 року