Справа № 640/1954/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Київ № 640/1954/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач ), в якому просить визнати протиправною відмову Державної міграційної служби України у зміні написання прізвища, імені, по батькові, видати нові документи, оформлену листом Ш-6690-19/8/2547-19 від 22 липня 2019 року та зобов`язати Державну міграційну службу України внести зміни в написання прізвища, імені та по-батькові з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_2 » в посвідчення біженця серії НОМЕР_1 та проїзний документ біженця для виїзду за кордон НОМЕР_2 виданого органом MS00 10 лютого 2016 року.

В обґрунтування позивних вимог позивач зазначає, що відмовою відповідача порушено його право на транслітерування його прізвища, імені, по батькові згідно статті 294 Цивільного кодексу України, Українського правопису та Закону України «Про забезпечення функціонування української мови, як державної».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечив проти її задоволення, вказавши, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказує, що встановлене законом та Цивільним кодексом України право на транслітерацію прізвища, імені, по батькові особи відповідно до своєї національної традиції, не породжує обов`язок відповідача такі норми закону виконувати в рамках оформлення посвідчення біженця та проїзного документа.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 03 березня 2015 року звернувся із заявою до Головного управління ДМС в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 756-15 ОСОБА_1 визнано біженцем відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

26 листопада 2015 року позивачем подано заяву № 2547 про видачу посвідчення біженця та видачу проїзного документа біженця для виїзду за кордон, яке отримано ним 18 січня 2016 року.

Проте, позивач не погоджуючись з написанням його прізвища, імені, по-батькові у вказаному посвідчені звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про внесення змін в написанні його прізвища, імені та по батькові в посвідчення біженця та в проїзний документ біженця для виїзду за кордон.

Листом № Ш-6690-19/8/2547-19 від 22 липня 2019 року Державна міграційна служба України відмовила в задоволені заяви позивача про зміну написання прізвища, імені, по батькові та видачі нових документів, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Державна міграційна служба України діє в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», іншими законами України та Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360.

Статтею 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

16 липня 2019 року набув чинності Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Відповідно до статті 40 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» прізвища, імена та по батькові громадян України виконуються державною мовою відповідно до правил українського правопису, передаються шляхом транслітерації за допомогою літер відповідного алфавіту згідно із звучанням державною мовою та не перекладаються іншими мовами.

Фізична особа має право на транскрибований запис її прізвища, імені та по батькові відповідно до своєї національної традиції.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Таким чином, спеціальним законом прямо передбачено, що основним документом в процедурі отримання статусу біженця є особисто заповнена заява про визнання біженцем і лише щодо такої заяви законом встановлена вимога особистого її заповнення та особистої подачі.

Судом встановлено, що у власноруч заповненій позивачем заяві, останнім вказано його прізвище, ім`я та по батькові, як « ОСОБА_1 ».

Тому, посилання Державної міграційної служби України у листі-відмові на те, що дані вказані позивачем в частині написання його ПІБ є незмістовними, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки останній вказав своє прізвище, ім`я та по батькові, як « ОСОБА_1 ».

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Відповідно до частини 2 статті 294 Цивільного кодексу України фізична особа має право на транскрибований запис її прізвища та імені відповідно до своєї національної традиції.

У разі перекручення імені фізичної особи воно має бути виправлене. Якщо перекручення імені було здійснене у документі, такий документ підлягає заміні. Якщо перекручення імені здійснене у засобі масової інформації, воно має бути виправлене у тому ж засобі масової інформації.

Враховуючи відсутність з боку відповідача жодного обґрунтування щодо позбавлення позивача права приймати рішення з цього аспекту його приватного та сімейного життя, як зміна прізвища імені та по батькові, що в більшій мірі пов`язане із питанням перекладу з російської на українську мову прізвища імені та по батькові позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Положення статті 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачають, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право на ім`я гарантується статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, яка проголошує право кожної людини на повагу до її особистого і сімейного життя.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини свідчить, що сфера дії статті 8 Конвенції розповсюджується також і на питання, пов`язані з реєстрацією та зміною імені та прізвища.

Зокрема, у своїх рішеннях Суд зазначав, що "…стаття 8 не містить ніяких явних положень щодо імен. Однак, імена, як і прізвища, є способом ідентифікації осіб у їх сім`ях і суспільстві (див. Burghartz проти Швейцарії рішення від 22 лютого 1994 року, № 280-B, § 24, і Stjerna проти Фінляндії, рішення від 25 листопада 1994 року, № 299-B, § 37), тому стосуються особистого і сімейного життя..." (див. Guillot проти Франції, рішення від 24 жовтня 1996, § 21).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine) від 16 травня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов`язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов`язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому (п. 37 Рішення). Саме державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося "необхідним у демократичному суспільстві" (пункт 39 Рішення).

Підсумовуючи свої висновки у цій справі Європейський суд вказав, що державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя як зміну імені, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться, вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно, допустили порушення статті 8 Конвенції.

Тобто, з позиції Європейського суду з прав людини кожна особа має безперечне право на збереження свого імені та право на його зміну, порядок здійснення якої визнається законодавством України.

Так, згідно з частинами 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, 07 серпня 2019 року позивач отримав лист Державної міграційної служби України № Ш-6690-19/8/2547-19 від 22 липня 2019 року, яким відмовлено в задоволені його заяви про зміну написання прізвища, імені, по батькові та видачі нових документів. Отже, строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинається саме з цього часу ( 07 серпня 2019 року)

З вказаним позовом позивач звернувся до суду 28 січня 2020 року, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не порушено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до пунктів 2-4 частини 1, частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих з положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що найбільш ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача внести зміни в написанні прізвища, ім`я та по батькові позивача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до пункту 2 частини 1 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

В даному випадку покладення на відповідача обов`язку прийняти конкретне рішення не може свідчити про втручання у дискреційні повноваження відповідача, а є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Статтею 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади ж органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, в той час як відповідачем не доведена правомірність вчинення відповідних дій з урахуванням вимог статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Державної міграційної служби України, оформлену листом Ш-6690-19/8/2547-19 від 22 липня 2019 року, у зміні написання прізвища, імені, по-батькові ОСОБА_1 та видачі нових документів.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України внести зміни в написання прізвища, імені та по-батькові ОСОБА_1 , а саме: з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_2 » в посвідчення біженця серії НОМЕР_1 та проїзний документ біженця для виїзду за кордон НОМЕР_2 ,виданого органом MS00, 10 лютого 2016 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 1698 (тисяча шістсот дев`яносто вісім) грн, 42 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко