Справа № П/320/737/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2020 року м. Київ № П/320/737/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративній справі
за позовомОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:
До Київського окружного адміністративного суду 30.01.2020 надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовними вимогами до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі також відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.10.2018;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 по 2018 роки включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.10.2018.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, під час проходження якої він набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням. 08.10.2018 позивач звільнений з військової служби у відставку за станом здоров?я, а з 26.10.2018 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. При цьому, під час проведення розрахунків при звільненні з військової служби позивачу не була нарахована та відповідно не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткових відпусток за 2015 2018 роки включно. Таку бездіяльність військової частини по відношенню до себе позивач вважає протиправною.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 №П320/737/20 матеріали позовної заяви ОСОБА_1 буди передані за територіальною підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2020 матеріали справи прийнято до провадження суддею Скочок Т.О., відкрито провадження у справі №П/320/737/20 за вказаним позовом ОСОБА_1 , а саму справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від уповноваженого представника відповідача адвоката Місюль А.К. (який діє на підставі довіреності) через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення проти заявлених позовних вимог відповідач мотивував тим, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв?язку зі звільненням позивача з військової служби виникли в особливий період (а саме Указом Президента України від 17.03.2014 №303/2014 постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію). У свою чергу в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію додаткові відпустки, передбачені п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», військовослужбовцям не надаються. Таким чином, оскільки військовослужбовці не могли скористатися такими додатковими відпустками, то правові підстави для виплати військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані дні цих відпусток в особливий період відсутні.

Поряд з цим, представник відповідача зауважив, що в силу положень п. 37.11 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, і абз. 3 п. 14 ст. 101 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» компенсації підлягає безпосередньо невикористана додаткова відпустка або щорічна основна відпустка, що не були використані військовослужбовцем протягом останнього року служби (в даному випадку за 2018 рік).

Окрім того, представник відповідача подав до канцелярії суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв?язку з пропуском позивачем місячного та/або шестимісячного строку звернення до адміністративного суду із цим позовом. На думку відповідача про порушення своїх прав позивачу стало відомо на момент його звільнення з військової служби.

Ознайомившись зі змістом цього клопотання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. Така правова позиція щодо відсутності законодавчого обмеження строку звернення колишній військовослужбовців до суду у зв?язку з порушенням вимог законодавства щодо виплати грошового забезпечення (зокрема, сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій) сформована Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (провадження № 11-550заі19). В силу припису ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом як нормативно необґрунтовані.

В подальшому позивач подав до суду відповідь на відзив, де наголосив на тому, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують і не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, в т.ч. в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Крім того, позивач повідомив суд, що в тексті свого відзиву відповідач посилався на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що втратила свою чинність ще до дня звільнення позивача з військової служби.

Від Кобилянського О., який зазначив себе як представник військової частини за довіреністю, до суду надійшло письмове заперечення. Таке заперечення судом до уваги не береться в силу відсутності в матеріалах справи документальних доказів про наявність у названої особи повноважень на представництво юридичної особи (відповідача) в порядку самопредставництва.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 10.03.2015, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідного до іншого посвідчення посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 18.12.2019, ОСОБА_1 має статус особи з інвалідністю 3-ої групи та має також право на пільги, встановлені для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Як зазначив позивач у тексті своєї позовної заяви, а відповідач не документально не спростував, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 08.10.2018 №104Р ДСК був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров?я (пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу»).

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2018 №238 ДСК позивач був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Позивач зазначив, що при проведенні розрахунків з ним у зв?язку зі звільненням з військової служби грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період проходження військової служби (а саме за 2015 2018 роки) йому не виплачувалася.

З урахуванням викладеного, позивач наприкінці грудня 2019 року звернувся до командира військової частини із письмовою заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 роки, як учаснику бойових дій.

Своїм листом від 10.01.2020 вих. №222/4/34 військова частина повідомила позивача про відсутність правової підстави для виплати йому зазначеної компенсації з тієї причини, що військовослужбовця було виключено зі списків особового складу військової частини з 26.10.2018 та, що до дня виключення зі списків він із заявою про виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2015 2018 років, як учаснику бойових дій, не звертався.

Наведені обставини (в т.ч. обставину проходження позивачем військової служби в лавах Збройних Сил України протягом 2015 2018 років та набуття ним статусу учасника бойових дій під час проходження військової служби) відповідач у тексті відзиву на позовну заяву не заперечував.

Не погоджуючись із правомірністю такої правової позиції відповідача та вважаючи її проявом протиправної бездіяльності, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів вернувся до суду з цим позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551-XII), учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, зокрема, щодо використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Приписами ст. 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

У силу ст. 16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі Закон №2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (ч. 17 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ).

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (ч. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ).

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (ч. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ).

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» (надалі Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону №3543-XII, особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, ст. 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у ст. 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до ч. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені ч.ч. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ч. 1 статті 12 Закону №3551-XII, ч. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ та ст. 16-2 Закону №504/96-ВР.

У той же час, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки за періоди поточного і минулих років, передбаченої ст. 16-2 Закону №504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-ХІІ.

Суд також враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що при звільненні з військової служби у відставку ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у періоди 2015 - 2018 років дні додаткової відпустки, як учасник бойових дій.

Аналогічні правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, а також у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі 620/3282/18.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося, оскільки позивач при пред?явленні цього позову до суду скористався наданою йому чинним законодавством пільгою та відповідно судовий збір не сплачував, а документальних доказів про понесення ним інших витрат суду не подано.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017 і 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017 і 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок