Справа № 640/17385/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Київ № 640/17385/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, 2. Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) із позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідач 1), Державної міграційної служби України (ДМС України, відповідач 2), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29 серпня 2019 року №230;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути заяву громадянина Індії ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за наявності реальних побоювань позивача за своє життя та здоров`я в країні походження з огляду на ворожість місцевого населення до релігійної меншини сикхів, в порушення вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29 серпня 2019 року №230, позивачу було протиправно відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Водночас, станом на дату вирішення справи по суді від відповідача 1 відзиву на адміністративний позов до суду не надходило.

08 жовтня 2019 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем 2 надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не надано конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Надана позивачем інформація ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Також, відповідач 2 зазначає, що оскаржуване повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29.08.2019 року №230 не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню, адже позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.08.2019 року № 537.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Індії ОСОБА_1 , народився у селі Дадувал, штат Пенджаб, Індія, неодружений, релігія - сікхізм.

З огляду на конфлікти у своєму селі з представниками релігії - індуїзм, маючи побоювання за власне життя і здоров`я з огляду на ворожість жителів села до представників релігії сікхізму позивач вирішив покинути країну.

05 травня 2019 року позивач прибув до міста Москва, Російська Федерація, на території якої перебував до 29.05.2019 року та через велику кількість расистів у цій країні позивач змушений був покинути її територію.

29 травня 2019 заявник приїхав до України маршрутним рейсом, нелегально.

08.08.2019 заявник звернувся за захистом в Україні із заявою до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та був документований Довідкою про звернення за захистом №010524. У заяві позивач повідомив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через свою релігійну належність до сикхів, та через те, що тричі зазнавав побиття від націоналістів-індуїстів, а також через свою належність до руху «Халістан».

Під час співбесіди 22.08.2019 року позивач повідомив, що проживав разом із матір`ю у селі Дадувал, штат Пенджаб, Індія. Батько заявника загинув у лютому 2010 року, через релігійний конфлікт в селі власного мешкання, однак жодних подробиць цих подій заявник не знає, оскілки він був маленький. Про смерть батька заявнику розповіла його мати. Проживаючи у Індії заявник займався бізнесом - мав свій магазин, де займався продажем продуктів. Водночас, позивач повідомляє, що був змушений покинути ОСОБА_2 через свою релігійну належність до сикхізму. Позивач також повідомив, що тричі мав конфлікт у своєму селі з представниками релігії - індуїзм, і саме через це його друг порадив йому покинути країну. Зі слів позивача, виїхати з Індії йому допомагав чоловік на ім`я ОСОБА_3 , якому він заплатив 2000 доларів США, відкривши візу до Російської Федерації. Разом з тим, позивач також повідомив, що на інших представників сикхізму у їх селі індуїсти не скоювали нападів, а чому скоювали напади саме на нього йому невідомо.

29 серпня 2019 року наказом № 537 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Одночасно, позивачу було направлено повідомлення від 29.08.2019 року № 230 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до наказу від 29.08.2019 року № 537.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів. неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог частини 7 статті 7 № 3671, заявник повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правові підстави, порядок розгляду питання щодо оформлення і відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення та наслідки прийняття такого рішення визначені статтею 8 Закону № 3671 та розділом IV «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства Внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649)

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, відповідно до пункту 4.6 розділу IV Правил№ 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.08.2019 року № 537 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав частини 6 статті 8 Закону № 3671, а саме на очевидну відсутність умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, яка встановлена висновком відповідача 1 від 29.08.2019 року.

У відповідності до вимог пункту 4.6 розділу IV Правил№ 649 відповідачем 1 було складено повідомлення області від 29 серпня 2019 року №230 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до наказу від 29.08.2019 року № 537.

Як вбачається з матеріалів справи позивач 02.09.2019 року особисто отримав, повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.09.2019 № 230, в якому містилась інформація про прийняте рішення у формі наказу від 29.08.2019 року № 537.

У той же час, вирішуючи дану справу суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Відтак обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, що має за собою тягнути задоволення його позовних вимог.

За вказаних обставин, визнання протиправним та скасування повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29 серпня 2019 року №230, не буде мати наслідком захист порушених прав позивача, оскільки оскаржуване повідомлення лише інформує про наявність рішення відносно позивача та само по собі не створює жодних прав та обов`язків для нього, що є підставою для відмови у задоволені зазначеної позовної вимоги.

За приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде оскарження правомірності наказу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.08.2019 року № 537, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», втім відповідної позовної вимоги у даній адміністративній справі заявлено не було.

Також, за вказаних вище обставин, не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути заяву громадянина Індії ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вона є похідною від попередньої позовної вимоги.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко