Справа № 140/11905/20
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року ЛуцькСправа № 140/11905/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС у Волинській області, відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення від 15.07.2020 №301-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.08.2020 УДМС у Волинській області вручило позивачу повідомлення № 16 від 31.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного повідомлення Державною Міграційною Службою України з цього приводу було прийнято рішення № 301-19 від 15.07.2020.

Позивач не погоджується з рішенням № 301-19 від 15.07.2020, оскільки відмова відповідача 2 в наданні позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може мати наслідком примусове повернення позивача до Російської Федерації, що тягне за собою загрозу життю позивача та свободі у країні походження через побоювання застосування до останнього несправедливого вироку та тортур через систематичне порушення прав людини, яке пов`язане із збройним конфліктом у Чечні.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 15.07.2020 №301-19 та зобов`язати відповідача 1 повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику (сторін) за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

15.04.2019 та 24.09.2020 представником відповідача 1 та відповідача 2 подано до суду відзиви на позовну заяву у яких вказали, що УДМС у Волинській області та ДМС України заперечують проти адміністративного позову.

Зокрема, відповідач-1 у відзиві вказав, що заявник є громадянином Російської Федерації (Чеченської республіки), займався вивченням та пропагандою терористичної та екстремістської ідеології, вчинив тяжкі та особливо тяжкі злочини групою осіб, які призвели до тяжких наслідків, був засуджений та відбував тривалий термін ув`язнення, має не зняту та не погашену судимість, негативну характеристику та відносно нього встановлений адміністративний нагляд на тривалий термін є підстави вважати, що виїзд позивача з країни громадянської належності 23.09.2019 був втечею з метою уникнення відповідальності та спостереження і контролю правоохоронців за його поведінкою після звільнення з місць позбавлення волі, а також встановленого порядку щотижневої реєстрації.

ОСОБА_1 стверджує, що його розшукують правоохоронці та у разі повернення на батьківщину можуть арештувати, відправити до в`язниці чи взагалі позбавити життя. Однак, будь-які підтверджуючі документи його розшуку у РФ не надав.

Однак, наведені вище побоювання є необґрунтованими та являють собою ніщо інше як суб`єктивні домисли заявника. Заявник не надав доказів щодо можливості його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину в майбутньому. Переконливі документи чи факти підтверджуючі реальну загрозу його життю чи здоров`ю у разі повернення додому - відсутні.

Факти повідомлені заявником, не дають достатніх підстав для визнання біженцем у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до інформації, отриманої від Управління Служби безпеки України у Волинській області, ОСОБА_1 , раніше судимий, у РФ вчинив тяжкі та особливо тяжкі злочини (вбивство, теракт, бандитизм, зберігання зброї), відбував тривалий термін ув`язнення, нелегально перетнув державний кордон України та був затриманий при спробі незаконного перетину кордону із України до Угорщини. Також зазначено, що перебування заявника в Україні може становити загрозу національним інтересам та безпеці нашої держави (лист №54/2-1512 від 11.06.2020).

Згідно інформації Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України вбачається, що прийняття рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є недоцільним та становитиме загрозу національній безпеці України (лист №5/2/1-5979 від 18.06.2020).

Крім того, заявник відповідно до вимог статті 86 Кримінального кодексу Російської Федерації має не зняту та не погашену судимість та відносно нього встановлено тривалий адміністративний нагляд (8 років).

З огляду на вищевикладене, УДМС у Волинській області вважало за доцільне рекомендувати Державній міграційній службі України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , як особі, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, згідно абзацу третього частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ДМС України, де розглядалася особова справа позивача 2020LT0003 на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтримуючи письмовий висновок Управління ДМС України у Волинській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні. Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, Державною міграційною службою України прийнято рішення № 301-19 від 15.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Беручи до уваги вищенаведене, представник відповідачів вважає, що позовні вимоги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.10.2020 відмовлено в задоволенні клопотань представника Управління Державної міграційної служби України у Волинській області та Державної міграційної служби України про розгляд вказаної справи з повідомленням (викликом) сторін.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

На підставі матеріалів особової справи № 2020 LT 0003 (а. с. 23-154) судом встановлено, що позивач громадянин Російської Федерації (Чеченської Республіки), народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ачхой-Мартан, Ачхой-Мартанівського району, Чеченської Республіки, країна постійного проживання - Російська Федерація, за національністю - чеченець, за релігійними переконаннями - мусульманин. Володіє чеченською та російською мовами. Має середню-спеціальну освіту. На батьківщині заявник працював водієм таксі, згодом займався бізнесом, крім цього здавав в оренду приміщення власного магазину. Дружина та діти заявника проживають в Республіці Дагестан.

З рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.01.2020 (справа № 303/335/20 2-а/303/31/20) вбачається, що 19.01.2020 під час спроби незаконного перетину державного кордону України з Угорщиною, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Лужанка», без жодних документів, що підтверджують законність перебування на території України та дають право виїхати з України працівниками прикордонної поліції Угорщини був затриманий громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після чого, останній 20.01.2020 близько 16 год. 50 хв., в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб, під час проведення прикордонної зустрічі був переданий на територію України. Цим же судовим органом прийнято рішення про його поміщення до Волинського ПТПІ.

27.02.2020 позивач звернувся до УДМС України у Волинській області із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основними причинами вказав політичні та релігійні переслідування на батьківщині.

27.02.2020 УДМС у Волинській області видало позивачу довідку про звернення за захистом в Україні № 007650.

19.06.2020 УДМС у Волинській області винесло висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , як особі, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, згідно абзацу третього частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

15.07.2020 ДМС України винесло рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 301-20 на підставі абзацу третього частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

УДМС у Волинській області направило позивачу повідомлення від 31.07.2020 № 16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VІ).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VІ визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (надалі - Керівництво), для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як встановлено судом, 27.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до міграційного органу із заявою про вирішення питання про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Із документів, що посвідчують особу у заявника наявний паспортний документ громадянина РФ № , виданий 27.11.2018 органом МВС, код підрозділу 200-017 та водійські права № НОМЕР_1 , видані 05.12.2017, код підрозділу 0603, які наразі перебувають у Волинському ПТГП.22.

Управлінням ДМС у Волинській області затверджено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , як особі, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, згідно абзацу третього частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

15.07.2020 ДМС України прийнято рішення №301-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Россійської Федерації ОСОБА_1 , з підстав відсутності умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В силу ст. 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як встановлено із документів, наявних в особовій справі позивача, у заяві від 27.02.2020 та під час співбесід 28.02.2020 та 27.04.2020, заявник стверджував, що у країні постійного проживання через негативне ставлення до влади, через військові дії у Чечні та можливу причетність до терористичних угрупувань, зазнав політичних та релігійних переслідувань з боку місцевих правоохоронних органів, які виразились у формі сфабрикованого обвинувачення у злочинах, які (зі слів шукача захисту) він не вчиняв та був засуджений до тривалого терміну ув`язнення, яке наразі відбув в повному обсязі. Неправомірні дії силовиків, які мали місце під час його затримання, розслідування щодо нього кримінального провадження та відбування ним кримінального покарання, а також побоювання бути повторно заарештованим, засудженим чи взагалі позбавленим життя стали причинами, через які шукач захисту залишив територію країни громадянської належності та не бажає повертатися.

Крім того вказав, що у країні постійного проживання стосовного нього було відкрито кримінальне провадження за ч. 2 ст. 105 (вбивство), ч. З ст. 205 (терористичний акт), ч. 2 ст. 209 (бандитизм), ч.3 ст. 222 (зберігання зброї) КК Російської Федерації. Під час досудового слідства, за словами позивача, останній зазнав тортур, однак доказів їх застосування не надав. Шукач захисту вважає кримінальне переслідування політично та релігійно вмотивованим, оскільки він був проти тоталітарного режиму в себе на батьківщині, не поділяв політику керівництва РФ, виступав проти військового вирішення конфлікту у Чечні та на думку місцевих силовиків, міг бути причетним до терористичних угрупувань. Заявник стверджував, що до інкримінованих йому злочинів він не причетний, а докази у кримінальному проваджені сфабриковані правоохоронцями. Разом з тим, під час досудового розслідування свою вину у вчиненні згаданих кримінальних правопорушень визнав частково.

Крім того, представником відповідача у відзивах зазначено, що у мережі Інтернет є інформація, про те, що 12.09.2017 ОСОБА_1 судом встановлено адміністративний нагляд терміном на вісім років (https://sudact.ru/regular/doc/dJPpYklrC2gQ/). Причиною цьому, стало вчинення ним тяжких та особливо тяжких злочинів, групою осіб, негативна характеристика заявника із установ виконання покарань та підтримка ним екстремістської ідеології.

Суд звертає увагу, що вказані злочини не мають політичного характеру або релігійного характеру, а відноситься до загальнокримінальних та є відповідно до Кримінального кодексу України особливо тяжкими.

З вироку від 22.09.2003 Ростовського обласного суду та рішення Ковровського міського суду від 12.09.2017 вбачається, що заявник був визнаний винним у вчиненні злочинів та засуджений, а також відбував покарання у виправних колоніях суворого режиму РФ. Під час відбуття покарання охарактеризував себе із негативної сторони, неодноразово допускав порушення режиму утримання та мав дисциплінарні стягнення, перебував на профілактичному обліку, як особа, що вивчає, пропагує, сповідує та поширює екстремістську ідеологію.

Заявник наразі розшукується, може бути причетним до вчинення інших злочинів, займався вивченням та пропагандою терористичної та екстремістської ідеології, вчинив тяжкі та особливо тяжкі злочини, групою осіб, які призвели до тяжких наслідків, був засуджений та відбував тривалий термін ув`язнення, має не зняту та не погашену судимість, негативну характеристику та відносно нього встановлений адміністративний нагляд на тривалий термін, а тому є підстави вважати, що виїзд заявника з країни громадянської належності був втечею з метою уникнення відповідальності та спостереження і контролю правоохоронців за його поведінкою після звільнення з місць позбавлення волі, а також встановленого порядку щотижневої реєстрації.

Позивач стверджував, що членом будь-якої політичної партії у країні постійного проживання ніколи не був та наразі до складу жодної політичної сили у РФ не входить і робити цього не планує. Шукач захисту лише на словах не погоджується із політикою та діями російської влади, при цьому на мітинги, демонстрації та вибори не ходив, оскільки у них «ніхто не виступає проти влади та вибирати немає кого».

Водночас, відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

Наведений аналіз відповідності суб`єктивної сторони побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичною та релігійною ознакою, які він виклав у заяві, анкеті від та під час співбесід, об`єктивній стороні дає підстави вважати, що в індивідуальних обставинах справи заявника (повідомлена ним історія) відсутні загрози переслідуванню з боку чинної влади Російської Федерації, як його тлумачить Конвенція про біженців 1951 року.

За п. 1 ст. 1 р. І Конвенції про статус біженців, біженець означає особу, яка вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 року або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців («А»).

Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:

a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;

b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;

c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй («F»).

Також, як вбачається із наданих сторонами доказів, позивач нелегально перетнув кордон України 19.01.2020, а за міжнародним захистом звернувся 27.02.2020, лише після його затримання та поміщення до Волинського ПТПІ.

Суд звертає увагу, що під час співбесіди ОСОБА_1 зазначав, що відразу по прибутті в Україну до компетентних державних органів України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звернувся, оскільки мав намір потрапити до Франції, де проживають його батьки.

У суду є обґрунтовані підстави вважати, що залишення заявником території України був запланованим виїздом із метою здобуття певних економічних благ в одній із розвинутих країн Європи.

Разом із тим, враховуючи те, що у країні постійного проживання останній підтримує екстремістку ідеологію, вчинив ряд тяжких злочинів, був засуджений, відбував покарання, має не зняту та не погашену судимість, відносно нього встановлено адміністративний нагляд та може бути причетним до вчинення інших злочинів, визначаючи межу застосування статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, неможливо ігнорувати доброчесну мету кримінального покарання, яка серед іншого полягає в тому, щоб особа, яка переховується від правосуддя, не змогла ухилитися від нього.

Відповідно до інформації, отриманої від Управління Служби безпеки України у Волинській області, ОСОБА_1 , раніше судимий, у РФ вчинив тяжкі та особливо тяжкі злочини (вбивство, теракт, бандитизм, зберігання зброї), відбував тривалий термін ув`язнення, нелегально перетнув державний кордон України та був затриманий при спробі незаконного перетину кордону із України до Угорщини. Також зазначено,що перебування заявника в Україні може становити загрозу національним інтересам та безпеці нашої держави (лист №54/2-1512 від 11.06.2020).

Згідно інформації Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України вбачається, що прийняття рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є недоцільним та становитиме загрозу національній безпеці України (лист №5/2/1-5979 від 18.06.2020).

Крім того, заявник відповідно до вимог статті 86 Кримінального кодексу Російської Федерації має не зняту та не погашену судимість та відносно нього встановлено тривалий адміністративний нагляд (8 років).

Досліджені судом обставини свідчать про факт притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та його судимість за тяжкі та особливо тяжкі злочини. При цьому, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких злочинів.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача від 15.07.2020 №301-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4), Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання неправомірним та скасування рішення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Т.М. Димарчук