Справа № 381/3550/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 381/3550/19 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фастівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому (з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог від 15.01.2020) просила:

- визнати неправомірною відмову Фастівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області в призначенні та виплаті позивачу грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, яка не підлягає оподаткуванню;

- зобов`язати Фастівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, яка не підлягає оподаткуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року позов задоволено.

Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на момент досягнення позивачем загального 55-річного пенсійного віку, передбаченого пп. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та звернення з заявою від 12.09.2019, позивач вже 2 роки і 9 місяців починаючи з 25.06.2016 отримувала основну (державну) пенсію, призначену їй зі скороченням пенсійного віку на підставі абз. 6 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; судом першої інстанції не враховано, що одноразова грошова допомога виплачується виключно при першому поданні заяви про вихід на пенсію; судом першої інстанції не враховано, що належним відповідачем у справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, а не його структурний підрозділ.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Фастовським МВ ГУ МВС України в Київській області 15.07.2010.

Позивач є громадянкою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986 році, що підтверджується відповідним посвідченням категорії 4 серії НОМЕР_2 , виданим Київською обласною державною адміністрацією 09.09.1996.

З 25.05.2016 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Київській області та отримує пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_3 позивач з 15.08.1985 (наказ №191 від 08.08.1985) по 31.08.2019 (наказ №94 - К/Тр від 19.06.2019) працювала у Фастівській загальноосвітній школі №1 на посаді вчителя математики.

Згідно протоколу Фастівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про призначення пенсії №1785 від 30.06.2016, загальний трудовий стаж, на момент призначення пільгової пенсії, складав 34 роки 06 місяців 09 днів.

Позивач 12.09.2019 звернулась до пенсійного органу з заявою, в якій згідно з пунктом 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», просила виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.

Листом від 18.09.2019 №1117/З-01 Фастівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області відмовив позивачу у призначенні та виплаті грошової допомоги. Підставою для відмови зазначено, що станом на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заявник отримувала пенсію відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", тому підстави для виплати грошової допомоги відсутні.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що право особи на отримання грошової допомоги пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. Наявність у особи прав, передбачених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» надають їй пільги у вигляді можливості призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, тобто, саме пенсії за віком, а не будь-якого іншого виду пенсії. Тому позивач має право на призначення та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Отже, обставиною, яка надає право на отримання грошової допомоги, є неотримання заявником будь-якої іншої пенсії, наявність відповідного страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та досягнення пенсійного віку.

В свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" було затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 (далі - Порядок).

Пунктом 5 Порядку встановлено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Таким чином, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних, визначених законодавством, посадах і вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058 будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №462/5636/16-а, від 19.03.2019 у справі №466/5637/17.

Верховним судом у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №328/1619/17 (2-а/328/80/17) сформульовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний аналіз пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту 5 Порядку №1191 дає підстави для висновку, що умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. При цьому законодавець не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком.

За змістом вказаної норми отримання вказаної грошової допомоги визначене законодавцем як заохочувальний захід щодо осіб, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до пункту 7 Порядку, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, позивачу з 25.05.2016 була призначена та виплачувалась пенсія за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі пільги, передбаченої ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Страховий стаж з 01.07.2000 становив 15 років 10 місяців 0 днів, загальний стаж після 2004 року - 12 років 04 місяці 0 днів, загальний (повний) стаж позивача становив 34 роки 6 місяців 09 днів, відповідно до протоколу признання пенсії №1785 від 30.06.2016.

Таким чином, страховий стаж позивача станом на день призначення пенсії був достатнім для виплати їй грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Окрім того, позивач працювала в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується копією трудової книжки позивача та не заперечується органом Пенсійного фонду.

Колегія суддів наголошує, що наявність у особи умов, передбачених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» надає їй пільги у вигляді можливості призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, тобто, саме пенсії за віком, а не будь-якого іншого виду пенсії, позаяк вказана норма не пов`язує настання у позивача права на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з досягненням нею пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV.

Отже, позивач має право на призначення та виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

Щодо посилань скаржника на те, що належним відповідачем у справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, а не його структурний підрозділ, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014-28-2 (з урахуванням змін внесених постановою 15.02.2018 №2-1) завтерджено Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Так, відповідно до п. 1 вказаного Положення Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд). Управління Фонду підпорядковуються Фонду та безпосередньо відповідним головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Фонду), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 12 Положення обумовлено, що Управління Фонду є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

У той же час, Фастівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області є структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, підпорядкований вказаному суб`єкту владних повноважень, діє від його імені та виконує його функції з питань, виділених пенсійним органом до відання такого відділу.

Як встановлено судами, саме таким відділом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області були порушені права позивача, які підлягають відновленню. У той же час такий відділ не є самостійною юридичною особою публічного права, тому судом першої інстанції помилково не залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області у якості відповідача. Суд апеляційної інстанції згідно приписів 7 статті 48 КАС України не має процесуальної можливості виправити вказану помилку суду першої інстанції, шляхом зміни відповідача з відділу як структурного підрозділу пенсійного органу на сам пенсійний орган.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області фактично приймало участь у розгляді справи, зокрема ним подавався відзив на позовну заяву та обгрунтування щодо правомірності оскарженої позивачем відмови. Отже, допущені судом першої інстанції процесуальні порушення не мали наслідком для органу пенсійного фонду порушення його права на справедливий суд, а також не призвели до не забезпечення його процесуальних прав, гарантованих законом.

Колегія суддів наголошує, що такі обставини жодним чином не впливають на правильність вирішення справи по суті спору, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області фактично приймало участь у розгляді справи, не було обмежене у процесуальних правах та подало апеляційну скаргу, тому допущене судом першої інстанції порушення є лише формальним і не призводить до прийняття іншого рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного (формального), є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення за умови дотримання передбаченої законом процедури його прийняття.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Зокрема, у пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно із цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, тому сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії) та від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Аналогічна правова позиція щодо застосування судової практики Європейського суду з прав людини була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 802/2196/17-а.

З урахуванням викладеного та обставин справи, колегія суддів прийшла до висновку про можливість виправлення допущеної судом першої інстанції процесуальної помилки, шляхом зміни судового рішення в резолютивній частині щодо найменування відповідача, а саме зазначення в резолютивній частині рішення відповідача - Фастівського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, однак допустив порушення норм процесуального права, яке не вплинуло на правильність прийнятого рішення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині найменування відповідача, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року - задовольнити частково.

Змінити рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року, абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції.

Зобов`язати Фастівський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, яка не підлягає оподаткуванню, відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов