Справа № 640/16866/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

представника позивача: Рибченко Н.М.;

представника відповідача: Колесника І.Ю.;

від третьої особи: Лаухіна Д.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс», Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до Міністерства інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та нечинним наказу № 757 від 20.08.2014 р.,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Міністерства інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна служба України з безпеки на транспорті, в якому просить визнати наказ Міністерства транспорту України від 20.08.2004 № 757 протиправним (таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним в частині затвердження Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку та Порядку проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської Конференції Міністрів Транспорту.

Оголошення про оскарження акта розміщено в Офіційному віснику України, №84, від 01.11.2019, с. 411.

Підставою позову є невідповідність оскаржуваного акта вимогам Закону України «Про адміністративні послуги». Позивач зазначає, що для здійснення господарської діяльності з перевезень вантажів у міжнародному сполученні він має потребу в адміністративній послузі з отримання дозволів, порядок видачі яких затверджено оскаржуваним актом. Пункти 3.8, 3.9, 3.11, 3.12 оскаржуваного акта встановлюють додаткові обмеження та підстави для відмови у видачі дозволів, які не передбачені законом. Вважає, що оскаржуваний акт прийнятий відповідачем з перевищенням повноважень та не відповідає таким вимогам юридичної визначеності, як однозначність і чіткість правового регулювання, й порушує право позивача на отримання адміністративної послуги у встановленому законом порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2019 р. адміністративний позов ТОВ «Васт-Транс» задоволено частково. Визнано незаконним та нечинним п. 3.12 розділу ІІІ Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністерства транспорту України 20.08.2004 №757, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.08.2004 за №1075/9674. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ «Васт-Транс» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2019 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати наказ Міністерства інфраструктури України № 757 «Про впорядкування системи оформлення, видачі, використання та обліку дозволів на міжнародні перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом» протиправним (таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним в частині затвердження Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку та Порядку проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської конференції Міністрів Транспорту.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції поза увагою залишились положення п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про адміністративні послуги», які визначають, що виключно законами, які регулюють суспільні відносини щодо надання адміністративних послуг, встановлюється перелік вимог та документів, необхідних для отримання адміністративної послуги та положення ч. 5 ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги», яка визначає перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги.

Апелянт вважає, що оскаржуваний нормативно-правовий акт визначає перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, що протирічить вимогам ст. 5 та ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги», тобто не відповідає акту вищої юридичної сили. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки оскаржуваному наказу в частині визначення переліку документів та вимог до нього, які передбачені оскаржуваним наказом, для надання адміністративної послуги.

Також апелянт вважає, що відповідач вчиняє протиправні дії, які полягають у легалізації рішень комісії, що складається з представників громадських і професійних об`єднань, асоціацій, а також представників підприємств, установ, організацій, їх об`єднань, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, які не здійснюють міжнародних автомобільних перевезень шляхом ухвалення наказів, відповідальність за виконання якого покладається на третю особу-суб`єкта надання адміністративної послуги.

Апеляційну скаргу також подано Міністерством інфраструктури України, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки п. 3.12 Порядку № 757 відповідає та не суперечить Закону України «Про адміністративні послуги».

Укртрансбезпекою подано відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Васт-Транс», в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Васт-Транс» в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої заперечення зазначає, що в силу ч. 1 ст. 8 Міжнародної угоди дозволи на здійснення перевезень вантажів видаються в межах квот, які встановлюються кожного року компетентними органами Договірних Сторін на основі паритету.

Таким чином, вважає, що необхідним є врегулювання питання щодо видачі дозволів, які мають обмежений характер, яке було вирішено у п. 3.8 Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку затвердженого наказом Міністерства транспорту України 20.08.2004 № 757, який встановлює, що Міністерством інфраструктури України з метою дотримання вимог міжнародних договорів України з питань міжнародних перевезень встановлюється обмеження щодо забезпечення дозволами, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав деяких категорій транспортних засобів.

Позивачем подано заперечення на відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Васт-Транс», в якому вказує про його необґрунтованість. Зазначає, що норми Угоди від 18.05.1992 р. не встановлюють інші правила щодо видачі дозволів на встановлення обмежень, ніж передбачені Законом України «Про адміністративні послуги».

Відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Васт-Транс» подано Міністерством інфраструктури України, в якому вказує на її необґрунтованість та безпідставність. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що дія Закону України «Про адміністративні послуги» не поширюється на діяльність Комісії з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав, так як вона не є суб`єктом надання адміністративних послуг в розумінні Закону.

В судовому засіданні представник ТОВ «Васт-Транс» підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги Міністерства інфраструктури України просив відмовити.

Представник Міністерства інфраструктури України просив задовольнити його апеляційну скаргу, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Васт-Транс» - відмовити.

Представник третьої особи підтримав апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у сфері нормотворчої діяльності органів державної влади та стосуються відповідності наказу Міністерства транспорту України від 20.08.2004 № 757 нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що п.п. 3.8, 3.9, 3.11 Порядку № 757 не суперечать положенням Закону України «Про адміністративні послуги», оскільки порядок оформлення, порядок визначення квот на міжнародні перевезення та їх обмеження, створення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав не є адміністративними послугами.

Разом з тим, суд першої інстанції визнав п. 3.12 Порядку № 797 нечинним, оскільки він суперечить положенням Закону України «Про адміністративні послуги».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту врегульовані Законом України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року N 2344-III (далі - Закон N 2344-III).

Положеннями ч. 1 ст. 6 даного Закону встановлено, що загальне державне регулювання діяльності автомобільного транспорту здійснює Кабінет Міністрів України відповідно до своїх повноважень.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання.

Згідно ст. 55 Закону N 2344-III види дозвільних документів та порядок їх розподілу, видачі та використання українськими перевізниками при перевезенні по території іноземних країн визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, з урахуванням вимог законодавства України та законодавства країни, по території якої буде здійснюватися перевезення.

Міжнародні автомобільні перевезення іноземними перевізниками по території України здійснюються за наявності в перевізника українського дозволу або інших дозвільних документів, якщо інше не передбачено законодавством України.

Порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обліку та обміну визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Дозвільні документи Європейської Конференції Міністрів Транспорту розподіляють на конкурсних засадах з урахуванням рівня безпеки руху й екологічної безпеки транспортних засобів, запроваджених у європейських країнах, ефективності їх використання.

Порядок проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської Конференції Міністрів Транспорту визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Як зазначено у Законі України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» від 19 травня 2011 року N 3392-VI (надалі - Закон N 3392-VI) термін "документ дозвільного характеру" вживається у значенні, наведеному у Законі України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".

Документи дозвільного характеру, необхідність видачі яких встановлюється міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що не внесені до затвердженого цим Законом Переліку, видаються відповідно до міжнародних договорів..

Порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, необхідність проведення якої встановлюється міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, здійснюється в порядку, передбаченому цими міжнародними договорами (абз. 6 ч. 1 ст. 4 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Згідно з Положенням про Міністерство транспорту України, затвердженим Указом Президента України від 11.05.2000 №678/2000, чинним, на час прийняття оскаржуваного акта, дане Міністерство (Мінтранс) було центральним органом виконавчої влади; головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади, яке забезпечувало реалізацію державної політики в галузі транспорту та навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства.

Згідно з п. 2 цього Положення Мінтранс у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а також цим Положенням. У межах своїх повноважень Міністерство організовує виконання актів законодавства України і здійснює контроль за їх реалізацією.

Згідно з пп. 23 п. 4 цього Положення Мінтранс відповідно до покладених на нього завдань організовує розроблення проектів нормативно-правових актів з питань функціонування та безпечної роботи транспортного комплексу України.

Згідно з п. 7 цього Положення Мінтранс у межах своїх повноважень на основі та на виконання актів законодавства видає накази, організовує і контролює їх виконання. Нормативно-правові акти Мінтрансу підлягають реєстрації в установленому законодавством порядку.

Аналогічні положення були передбачені у п. п. 1, 2, 8 Положення про Мінінфраструктури, затвердженим Указом Президента України від 12.05.2011 №581/2011, який був чинним на час внесення змін і доповнень наказом Мінінфраструктури від 19.04.2013 №239.

На час внесення змін і доповнень наказом Мінінфраструктури від 11.09.2015 №363 та на час розгляду цієї справи чинним є Положення про Мінінфраструктури, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460.

Згідно з п. 1 Положення Мінінфраструктури є центральним органом виконавчої влади; головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту.

Згідно з п. 2 Положення відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно з пп. 13 п. 4 Положення відповідач відповідно до покладених на нього завдань затверджує порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку територією іноземних держав під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку; проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської конференції міністрів транспорту, та інших дозволів, передбачених міжнародними договорами України.

Отже, затверджуючи Порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку та Порядок проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської Конференції Міністрів Транспорту, а також вносячи до цих Порядків зміни наказами Мінінфраструктури від 19.04.2013 № 239 та від 11.09.2015 №363, відповідач діяв у межах своїх повноважень та відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 55 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 № 929 затверджено перелік платних адміністративних послуг, що надаються Укртрансбезпекою, згідно з додатком 2, зокрема видача дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні (п. 13 додатку 2).

Правові засади реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері надання адміністративних послуг визначені Законом України «Про адміністративні послуги» від 06.09.2012 N 5203-VI (надалі - Закон N 5203-VI), який набрав чинності з 07.10.2012.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 3 Закону N 5203-VI законодавство у сфері надання адміністративних послуг складається з Конституції України, цього та інших законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері надання адміністративних послуг.

Надання адміністративних послуг здійснюється відповідно до цього Закону з урахуванням особливостей, визначених законами, які регулюють суспільні відносини у відповідних сферах, зокрема Законом України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлені інші правила, ніж передбачені законодавством України у сфері надання адміністративних послуг, застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що на території України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, у сфері міжнародних автомобільних перевезень здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на виконання перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично виконується (ч. 10 ст. 6); міжнародне співробітництво у сфері міжнародних перевезень пасажирів і вантажів забезпечує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, який у межах своїх повноважень, зокрема, забезпечує видачу дозвільних документів на міжнародні перевезення пасажирів і вантажів (абз. 7 ч. 2 ст. 54 Закону N 5203-VI).

В свою чергу, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті згідно з п. 1 Положення про Укртрансбезпеку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103.

Вказані нормативні положення і надані позивачем до суду копії рахунків Укртрансбезпеки та квитанцій про оплату позивачем адміністративних послуг беззаперечно доводять, що видача Укртрансбезпекою дозволу на поїздку територією іноземних держав під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, є адміністративною послугою.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону N 5203-VI виключно законами, які регулюють суспільні відносини щодо надання адміністративних послуг, встановлюються перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги.

Так, позивач вважає наказ Міністерства транспорту України від 20.08.2004 № 757 «Про впорядкування системи оформлення, видачі, використання та обліку дозволів на міжнародні перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом» (надалі - Порядок № 757) таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили в частині затвердження Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку та Порядку проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської конференції Міністрів Транспорту, оскільки він прийнятий всупереч п. 3 ч. 1 ст. 5 та ч. 5 ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги».

Позивач послався на дані з Єдиного державного порталу адміністративних послуг (https://my.gov.ua/info/service/byservicescope-111/3247/details) щодо адміністративної послуги "Видача дозволу на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні", де у розділі "опис послуги" зазначено підстави для відмови у наданні адміністративної послуги та перелік нормативно-правових актів з питань адміністративної послуги, серед яких оскаржуваний наказ Мінтрансу від 20.08.2004 №757.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону N 5203-VI виключно законами, які регулюють суспільні відносини щодо надання адміністративних послуг, встановлюються перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги.

Перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, визначаються законом (ч. 5 ст. 9 вказаного Закону).

Проаналізувавши оспорювані положення п.п. 3.8, 3.9, 3.11, 3.12 розділу ІІІ Порядку № 757 в контексті п. 3 ч. 1 ст. 5 та ч. 5 ст. 9 Закону України «Про адміністративні послуги», суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Пунктом 3.8 розділу ІІІ Порядку № 757 передбачено встановлення відповідачем з метою дотримання вимог міжнародних договорів України з питань міжнародних перевезень певних обмежень щодо забезпечення дозволами, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав деяких категорій транспортних засобів, залежно від екологічної категорії автомобіля, завантаженості, виду перевезення, ваги автомобіля. Також, у додатку 2 до цього Порядку відповідачем визначені обмеження щодо дозволів, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав деяких транспортних засобів.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, даний пункт не містить правових норм, які б визначали підстави для відмови у видачі дозволу на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, як помилково вважає позивач, тому не суперечить Закону України "Про адміністративні послуги".

При цьому, встановлення відповідачем обмежень при оформленні дозволів з метою дотримання вимог міжнародних договорів України з питань міжнародних перевезень не є адміністративною послугою і не підпадає під регулювання вказаного Закону.

Слід зазначити, що вказаний пункт містить посилання на Додаток № 2 до цього Порядку, в якому зазначено обмеження щодо дозволів, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав деяких транспортних засобів.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в даних правовідносинах відносини міжнародного автомобільного сполучення між Україною та Польщею врегульовано Угодою між Урядом України і Урядом Республіки Польщі про міжнародні автомобільні перевезення від 18.05.1992 р., ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Польща про міжнародні автомобільні перевезення» від 21.09.2000 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Міжнародної Угоди за винятком перевезень, зазначених у ст. 7, перевезення вантажів, перерахованих у статті 5, можуть здійснюватися тільки на підставі дозволів, попередньо виданих компетентним органом країни, де зареєстрований транспортний засіб від імені відповідного компетентного органу другої Договірної Сторони.

Компетентні органи Договірних Сторін взаємно обмінюються дозволами, зазначеними у п. 1 цієї статті (ч. 2 ст. 6 Міжнародної угоди).

Дозволи на здійснення перевезень вантажів видаються в межах квот, які встановлюються кожного року компетентними органами Договірних Сторін на основі паритету (ч. 1 ст. 8 Міжнародної Угоди).

Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

З пояснень відповідача вбачається, що дозволи не виготовляються жодним органом України. Такі дозволи надходять в порядку обміну дозволами між Україною та іноземними державами. Такі дозволи дають право на проїзд територією інших держав, а не України та пред`являються перевізником контролюючому органу іноземної держави. Обмін дозволами проводиться у відповідності до визначених квот, які попередньо обумовлюються та затверджуються на засіданнях змішаних комісій компетентних органів договірних сторін, що в свою чергу проводиться до міжурядових угод про міжнародне автомобільне сполучення.

Таким чином, уповноважені органи України не мають можливості видавати дозволи у випадку їх вичерпання у межах встановлених квот.

Колегія суддів зауважує, що позивачем не оскаржуються затверджені квоти на міжнародні перевезення, а відтак його посилання на незаконність п. 3.8 розділу ІІІ Порядку № 757 в частині додатку 2 до цього Порядку, яким визначені обмеження щодо дозволів, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав деяких транспортних засобів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно із п. 3.9 розділу ІІІ Порядку № 757 Міністерство інфраструктури України утворює Комісію з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав (далі - Комісія), у складі не менш як десяти членів з представників відповідних структурних підрозділів Міністерства інфраструктури України, уповноваженого органу, громадських і професійних об`єднань, асоціацій, а також представників підприємств, установ, організацій, їх об`єднань, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, які не здійснюють міжнародних автомобільних перевезень.

Для забезпечення прозорості розгляду питань, а також рівноправності у прийнятті рішень склад Комісії формується таким чином, щоб кількість представників державних органів, а також підприємств, установ, організацій, що входять до складу цієї Комісії, не перевищувала кількості представників громадських і професійних об`єднань, асоціацій.

Засідання Комісії веде голова Комісії, а у разі його відсутності - заступник голови Комісії. Комісія скликається за рішенням голови Комісії або його заступника, але не рідше одного разу на місяць.

Отже, вказаним пунктом передбачено утворення Комісії, її склад, порядок діяльності. Натомість вказаний пункт не містить норм, які б визначали підстави для відмови у видачі дозволу на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, тому не підпадає під регулювання Закону України "Про адміністративні послуги" і не суперечить йому.

Згідно із п. 3.11 Порядку № 757 Комісія на своїх засіданнях розглядає та приймає рішення з таких питань: достатність забезпечення автомобільних перевізників - резидентів дозволами; ефективність використання дозволів українськими автомобільними перевізниками; введення додаткових обмежень тимчасового характеру у разі недостатнього залишку квоти дозволів певного виду, на завантаження, за екологічними параметрами автомобільного транспортного засобу, за повною масою автомобільного транспортного засобу, за видами перевезень до вирішення питання щодо виділення для України додаткової квоти зазначеного виду дозволів.

Цей пункт кореспондується з попередніми і не містить норм, які б визначали підстави для відмови у видачі дозволу на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, тому не суперечить Закону України "Про адміністративні послуги". Діяльність і повноваження Комісії, передбачені цим пунктом, не є адміністративною послугою, тому не підпадає під регулювання Закону України "Про адміністративні послуги".

З наведеного випливає висновок, що положення п.п. 3.8, 3.9, 3.11 розділу ІІІ Порядку № 757 не містять норм, які б встановлювали підстави для відмови у видачі дозволів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо невідповідності цих положень Закону України "Про адміністративні послуги", зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 5 та ч. 5 ст. 9 вказаного Закону.

Колегія суддів погоджується, що вказані в "описі послуги" підстави для відмови у наданні адміністративної послуги (https://my.gov.ua/info/service/byservicescope-111/3247/details) не стосуються і не випливають із змісту цих пунктів, тому не доводять їх незаконність.

Посилання у листах Мінінфраструктури від 16.08.2019 №9463/25/10-19 і Укртрансбезпеки від 22.08.2019 №5553/02/15-19 на п.п. 3.2, 3.9, 3.11 Порядку № 757 і рішення Комісії, оформлене протоколом від 19.07.2019 № 24, затверджене наказом Мінінфраструктури від 23.07.2019 № 572 не доводить обґрунтованості доводів позивача щодо незаконності цих пунктів. Водночас правомірність вказаного рішення Комісії чи відмови Укртрансбезпеки у видачі позивачу дозволу на пункті видачі дозволів "Київ" 16.08.2019 не є предметом розгляду цієї справи.

Пунктом 3.12 розділу ІІІ Порядку№ 757 передбачено припинення видачі дозволів окремим автомобільним перевізникам (які систематично порушують строки повернення дозволів (мають п`ять або більше неповернутих дозволів протягом 90 днів з дати отримання)).

Проаналізувавши вказаний пункт, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана підстава вказана в переліку підстав для відмови у наданні адміністративної послуги (https://my.gov.ua/info/service/byservicescope-111/3247/details),що відповідачем спростовано не було.

Отже, фактично, даний пункт передбачає відмову у наданні адміністративної послуги, яка не передбачена п. 3 ч. 1 ст. 5 та ч. 5 ст. 9 Закону N 5203-VI.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги посилання відповідача на те, що п. 3.12 Порядку № 757 прийнято на виконання повноважень, делегованих відповідачу відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки її зміст не встановлює такої підстави для відмови у наданні адміністративної послуги. Міжнародна угода, про яку зазначає відповідач у відзиві, теж не передбачає таких підстав. Інших законів, які б таку підставу встановлювали, відповідач чи третя особа не зазначили, а судом таких не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що п. 3.12 розділу ІІІ Порядку не відповідає п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про України адміністративні послуги", тому є незаконним.

Щодо визнання цього пункту протиправним, то суд першої інстанції не знайшов підстав для цього, оскільки згідно з листом Укртрансбезпеки від 22.08.2019 №5553/02/15-19 та пояснень учасників справи позивачу відмовлено у видачі дозволу 16.08.2019 з інших підстав, ніж передбачені п. 3.12 розділу ІІІ Порядку№ 757.

Окрім того судом не встановлено невідповідності актам вищої юридичної сили інших положень цього Порядку, та/або Порядку проведення конкурсу та видачі дозвільних документів Європейської Конференції Міністрів Транспорту. При цьому, процедура прийняття, погодження і затвердження оскаржуваного акту позивачем не оспорюється.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 244, 250, 257, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс», Міністерства інфраструктури України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко

Повний текст судового рішення виготовлено 21.10.2020 р.