Справа № 160/5886/20
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2020 року Справа № 160/5886/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засідання Алєксєєнко К.С.,
за участі: представника позивача: представника відповідача: Корсуновського П.Ю. Литвин Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Мінокс" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування припису, постанови про накладення штрафу, -
ТОВ "Мінокс" з урахуванням уточненої позовної заяви звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ Держпраці у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2020 року зазначена вище справа розподілена та 09.09.2020 року передана судді Пруднику С.В.
В період з 01.06.2020 року по 05.06.2020 року суддя Прудник С.В. перебував на лікарняному.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року клопотання представника ТОВ "Мінокс" - адвоката Підлужного В.М. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін задоволено. Розгляд справи №160/5886/20 призначено за правилами загального позовного провадження.
У судове засідання 21.10.2020 року прибули представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, наведені у письмовому відзиві на позов.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити з огляду на наступне.
Також, 09.04.2020 року ОСОБА_1 Головному управлінню Держпраці у Дніпропетровській області надані пояснення з приводу того, що остання у ТОВ «Мінокс» проходить стажування на посаді менеджера як два дні на об`єктах складу за адресою: АДРЕСА_1 . Оформлення на роботу здійснювала ОСОБА_7 .
Відповідно до пояснень керівника ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" ОСОБА_2 від 13.04.2020 року з серпня 2019 року ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" не здійснює господарської діяльності, найманих працівників окрім директора не має.
Також, під час проведення інспекційного відвідування інспекторами праці ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зафіксовані порушення:
Зауваження від позивача надійшли на адресу Головного управління 23.04.2020 року та 27.04.2020 року за №357/4.1-3 була надана відповідь на зауваження.
22.04.2020 року директором ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" ОСОБА_2 листом на запит ТОВ «Мінокс» повідомлено, що ОСОБА_1 допомогає керівнику ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" з різних питань діяльності товариства і в тому числі з тими, що повязані з завершенням його активної діяльності. Відносно працевлаштування зазначено, що стосовно інформації ОСОБА_1 працевлаштована на іншій юридичній особі та допомогає керівнику ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" у вільний від роботи час на підставі договору про надання послуг стажиста-помічника від 17.03.2020 року.
27.04.2020 за вих. №357/4.1-3 ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на адресу ТОВ «Мінокс» направлено листа «Щодо надання відповіді на зауваження».
- ч. 1 ст. 21, ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України. Строк усунення порушення - до 07.05.2020 письмово проінформувати Держпраці у Дніпропетровській області про усунення порушення. Надалі вимог чинного законодавства дотримуватись постійно.
Вважаючи, що перевірку проведено за відсутності правових підстав, а вказані припис та постанову про накладення штрафу винесені як безпідставно, незаконно та необґрунтовано, ТОВ "Мінокс" звернулося із даним позовом до суду.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) (надалі - Порядок № 823), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон).
Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог частин четвертої і п`ятої статті 2 Закону (п. 1 Порядку № 823).
Відповідно до п.3 ч. 5 Порядку №823, підставами для здійснення інспекційних відвідувань є рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
Пунктом 16-17 Порядку № 823 за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.
Акт складається в останній день інспекційного відвідування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою.
Матеріалами справи підтверджено, що за результатами інспекційного відвідування ТОВ «Мінокс», у зв`язку з виявленими порушеннями вимог ст. 21, ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, складений акт інспекційного відвідування. Зі змісту акту та оскаржуваної постанови вбачається, що під час інспекційного відвідування встановлено порушення ст. 21, ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України.
Під час розгляду справи судом встановлено, що інспекційне відвідування було зафіксоване інспекторами відеотехнікою та в матеріалах справи наявний DVD диск із відео файлами. Відповідач, як в акті перевірки та оскаржуваній постанові, так і під час проведення судового засідання зазначив, що позивачем порушено вимоги ст. 21, ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, про що зафіксовано на вказаному DVD диску.
Окрім цього, як пояснила свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні, яке відбулось 15.10.2020 року, що остання не є працівником ТОВ «Мінокс» ані на дату проведення інспекційного відвідування, ані в подальшому. До того ж, ОСОБА_1 взагалі працює на іншому підприємстві та періодично допомагає ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" у якості стажиста-помічника. Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області під час проведення інспекційного відвідування просила надати пояснення стосовно факту перебування у трудових відносинах свідка із ТОВ «Мінокс», свідок ОСОБА_1 зазначила, що письмові пояснення заповнювалися інспектором праці, вона тільки підписувала їх.
Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, а також встановлені судом обставини суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Тобто, аналіз наведеної статті кодексу свідчить про те, що повинен бути доведений факт фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Так, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. (ст.23 КЗпП України).
Відповідно до ч.1-ч.3 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У свою чергу, відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ст.ст.902-903 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ст.6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, з наведених норм права вбачається, що за своєю правовою природою трудовий договір та цивільно-правовий договір відрізняються та чинне законодавство не встановлює будь-яких обмежень суб`єкту господарювання в укладенні цивільно-правових договорів для здійснення господарської діяльності.
Такий правовий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.10.2019 року по справі № 160/8664/18.
До того ж, суд зазначає, що інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №160/5315/19.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази допущення ОСОБА_1 до роботи без укладення трудового договору.
Суд також критично оцінює доводи відповідача щодо допущення ОСОБА_1 до роботи без укладення трудового договору, оскільки остання чітко вказала на те, що взагалі працює на іншому підприємстві та періодично допомагає ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" у якості стажиста-помічника. До того ж, в матеріалах справи міститься договір про надання послуг стажиста-помічника від 17.03.2020 року між ТОВ "МІНОКС Б`ЮТІ ФАРМ" та ОСОБА_1 .
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 4204 грн. підлягає стягненню з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 21 жовтня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 26 жовтня 2020 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Мінокс" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування припису, постанови про накладення штрафу - задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 26 жовтня 2020 року.

Суддя С. В. Прудник