Справа № 320/5501/20
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2020 року № 320/5501/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:
до Київського окружного адміністративного суду звернулась Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 зайво нараховані кошти в сумі 81921 грн., в тому числі зайво перераховані кошти до державних цільових фондів в сумі 23406 грн., на користь Військової частини НОМЕР_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 25 травня 2020 року на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшов аудиторський звіт № 234/3/8/аз від 17 квітня 2020 року. За результатами проведення внутрішнього фінансового аудиту та відповідності фінансово господарської діяльності військової частини НОМЕР_2 (військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться на фінансовому забезпечені у військовій частині НОМЕР_2 ) за період з 01 вересня 2017 року по 29 лютого 2020 року було встановлено, що відповідно до пункту 4 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення № 260 від 07.06.2018 ОСОБА_1 було зайво виплачено кошти в загальній сумі 81921,00 грн., в тому числі зайво перераховано кошти до державних цільових фондів в сумі 23406,00 грн. Крім того, позивач вказав, що позивачем було недобросовісно набуто вказану суму.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та проведення судового засідання і запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

03 серпня 2020 року через канцелярію суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на адміністративний позов відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, та зазначив, що ним не було здійснено ніякого впливу на командування військової частини стосовно прийняття рішення позивача за рапортом щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік без надання щорічної основної відпустки.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з витягу із наказу командувача сухопутних військ Збройних Сил України №39 від 02 лютого 2018 року підполковника ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника центру з морально психологічного забезпечення Міжвидового центру підготовки підрозділів ракетних військ і артилерії, ВОС 3410002 (а.с.12).

21 серпня 2018 року позивачем було подано до командира військової частини НОМЕР_1 рапорт на проходження військово лікарської комісії в зв`язку з погіршенням стану здоров`я з 22.08.2018 (а.с.14).

27 серпня 2018 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ № 190 про проходження у Національному військово медичному клінічному центрі «Головного військового клінічного госпіталя» Міністерства оборони України міста Києва позивачем військово лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби у Збройних Силах України. Підставою видачі наказу слугував рапорт ОСОБА_1 , № 768 від 23.08.2018 (а.с.15).

З 07 вересня 2018 року підполковник ОСОБА_1 вважався таким, що знаходився на лікуванні у Національному військово медичному клінічному центрі «Головного військового клінічного госпіталя» Міністерства оборони України міста Києва, про що був винесений наказ № 200 від 07.09.2018, підставою винесення була довідка № 502 від 07.09.2018 (а.с.16).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 209 від 20 вересня 2018 року, підполковник ОСОБА_1 , прибув з Національного військово медичного клінічного центру «Головного військового клінічного госпіталя» Міністерства оборони України міста Києва (а.с.17).

08 січня 2019 року позивач надав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт №9 про виплату йому грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік без надання щорічної основної відпустки (а.с.18).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №5 від 08 січня 2019 року позивачу було виплачено грошового допомогу для оздоровлення за 2019 рік без надання щорічної основної відпустки в сумі 23406,00 грн. (а.с.19).

26 грудня 2018 року командуванням Сухопутних військ Збройних Сил України був виданий наказ № 598, про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за станом здоров`я (а.с.20).

07 лютого 2019 року підполковник ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знятий зі всіх видів забезпечення, про що був виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 33.

З вказаного наказу також вбачається, що позивачу було наказано виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 35% посадового окладу, надбавку за особливість проходження служби в розмірі 65% посадового окладу, окладу за військове звання та вислугу років за період з 01 по 07 лютого 2019 року. Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу було наказано виплатити грошову компенсацію за 45 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік. Також позивачу було наказано виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 32 календарні роки. Виплатити грошову компенсацію замість належного до видачі речового майна в сумі 74964,53 грн. (а.с.21).

25 травня 2020 року на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшов аудиторський звіт № 234/3/8/аз від 17 квітня 2020 року. За результатами проведення внутрішнього фінансового аудиту та відповідності фінансово господарської діяльності військової частини НОМЕР_2 (військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться на фінансовому забезпечені у військовій частині НОМЕР_2 ) за період з 01 вересня 2017 року по 29 лютого 2020 року було встановлено, що відповідно до пункту 4 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення № 260 від 07.06.2018 ОСОБА_1 було зайво виплачено кошти в загальній сумі 81921,00 грн., в тому числі зайво перераховано кошти до державних цільових фондів в сумі 23406,00 грн. (а.с.8-11).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до положень Закону України "Про Збройні Сили України" - організаційно Збройні Сил України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Відповідно до вимог статті 13-1 Закону України «Про оплату праці», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах трудових відносин, соціального захисту населення - розробляє та вносить у встановленому порядку пропозиції щодо визначення розміру мінімальної заробітної плати, робочого часу та часу відпочинку, умов оплати праці працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів відповідно до закону.

На час звернення до суду, чинним документом, яким врегульовано виплату грошового забезпечення військовослужбовців є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок).

Відповідно до розділу ХХІІІ Порядку №260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби з наданням під час звільнення щорічної основної чи додаткової відпустки, яка закінчується наступного календарного року, грошова допомога для оздоровлення в новому році не надається.

Як вбачається з матеріалів справи 08 січня 2019 року позивач надав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт №9 про виплату йому грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік без надання щорічної основної відпустки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №5 від 08 січня 2019 року позивачу було виплачено грошового допомогу для оздоровлення за 2019 рік без надання щорічної основної відпустки в сумі 23406,00 грн., а 07 лютого 2019 року підполковник ОСОБА_1 , був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знятий зі всіх видів забезпечення, про що був виданий наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 33.

За результатами проведення внутрішнього фінансового аудиту та відповідності фінансово господарської діяльності військової частини НОМЕР_2 (військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться на фінансовому забезпечені у військовій частині НОМЕР_2 ) за період з 01 вересня 2017 року по 29 лютого 2020 року було встановлено, що відповідно до пункту 4 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення № 260 від 07.06.2018 ОСОБА_1 було зайво виплачено кошти в загальній сумі 81921,00 грн., в тому числі зайво перераховано кошти до державних цільових фондів в сумі 23406,00 грн.

Отже, звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача виплачені кошти в сумі 81921,00 грн., як безпідставно набуте майно.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тобто, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Слід зазначити, що помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати можуть виникати з різних причин: похибки в математичних розрахунках (арифметичні); неправильне застосування чинного законодавства (методологічні); неуважність (емоціональні); помилки при перерахуванні заробітної плати на рахунки працівників в банках (технічні) тощо.

Отже помилка - це ненавмисне перекручення даних щодо нарахованої та виплаченої працівникам заробітної плати в результаті арифметичних або логічних похибок.

Помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати слід відрізняти від шахрайства.

Під шахрайством розуміється, зокрема, умисне порушення однією чи кількома особами з керівництва чи службовців підприємства трудового законодавства, маніпуляцію з посадовими окладами і тарифними розцінками працівників, фальсифікацію первинних документів, регістрів звітності, умисну зміну записів в обліку, спотворення сенсу господарських операцій тощо.

Наслідки помилок при нарахуванні заробітної плати працівникам можуть наступними: заробітну плату нараховано у більшому розмірі, ніж передбачено трудовим договором і чинним законодавством; заробітну плату нараховано у меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором і чинним законодавством.

Аналогічно при виплаті заробітної плати також можуть бути помилки, що призведуть до наступних наслідків: працівникові виплатили заробітну плату, яка перевищує нараховану суму; працівникові виплатили заробітну плату, яка менше нарахованої суми.

Виправлення помилок, пов`язаних з нарахуванням заробітної плати, залежить від характеру помилки і виправляється шляхом донарахування або сторнування помилкових сум.

Водночас, помилки, внаслідок якої працівник отримав зарплату у більшому розмірі, умовно поділяють на дві групи: лічильні та не лічильні.

Статтею 127 Кодексу законів про працю України встановлені обмеження відрахувань із заробітної плати.

Так, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Відтак, для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, керівник зобов`язаний видати наказ (розпорядження), але при одночасному дотриманні двох умов:

- не сплинув один місяць із дня виплати неправильно обчисленої суми;
- працівник не оспорює підстави та розміри відрахувань, тобто він згоден на таке відрахування або повернення коштів. Такий працівник ставить підпис на самому наказі (розпорядженні) або він пише заяву, в якій підтверджує свій намір повернути надміру виплачені кошти.
Суд вважає за доцільне звернути увагу позивача, що чинне законодавство не містить визначення поняття «лічильна помилка». Водночас згідно з п.п. 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо.

Крім того, помилки через збої у бухгалтерській програмі також відносять до рахункових. Тоді як помилки, не пов`язані з обчисленнями (тобто помилки, обумовлені неправильним застосуванням нормативно-правових актів, а також колективного договору), не вважаються лічильними.

Жодних доказів того, що командир військової частини НОМЕР_1 , бухгалтерський та кадрові відділи діяли під примусом візуючи та підписуючи відповідний наказ, матеріали справи не містять.

Водночас незнання відповідними посадовими особами, в тому числі особами кадрового і бухгалтерського забезпечення військової частини, вимог чинного законодавства в частині підстав та порядку нарахування грошових коштів, не свідчить про автоматичну недобросовісність відповідача.

При цьому суду не надано жодних належних та допустимих доказів, що свідчать про недобросовісність відповідача як і його обов`язку повідомляти про наявність чи відсутність у нього права на отримання тих чи інших виплат.

Відтак твердження про те, що відповідач свідомо не повідомив командира про відсутність у відповідача права на відпустку є лише припущенням.

При цьому суд зазначає, що посадові особи, які відповідальні за правильність нарахування та оформлення фінансових документів, враховуючи їх посадові інструкції і матеріальну відповідальність, зобов`язані були бути обізнаними та повідомити командира про наявність певних обмежень чи заборон.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

На виконання цих вимог позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Також при прийнятті рішення суд враховує правову позицію, що викладена Верховним Судом України в постановах від 02.07.2014 у справі 6-91цс14, від 22.01.2014 у справі 6-151цс13 та Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі № 487/3380/16-а та від 03 березня 2020 року у справі №804/979/17, відповідно до якої правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.

Враховуючи те, що в задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 відмовлено, суд з урахуванням вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволені адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.
Повний текст рішення складено та підписано 22.10.2020.

Суддя Панченко Н.Д.