Справа № 160/3449/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2020 року Справа № 160/3449/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Н.В.
за участі секретаря судового засіданняТрошиної А.С.
представника позивача представника відповідача Кисельова А.В. Бузунової К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/3449/20 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд Плюс» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
27 березня 2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробуд Плюс» (далі - ТОВ «Євробуд Плюс», підприємство, позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/3449/20 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 р. вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі №160/3449/20 за вищезазначеним позовом, судом ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
25 травня 2020 р. до суду надійшов поданий представником Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог заявлених ТОВ «Євробуд Плюс» до суду позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що викладені у позовній заяві твердження не спростовують виявлених в ході проведеної контролюючим органом порушень, допущених підприємством. Так, відповідач зазначив, що у періоді, який перевірявся позивачем задекларовано господарські операції із ТОВ «Сорус Трейд», ТОВ «Сінта-Євро-Груп» поза межами правового поля, оскільки в ході перевірки реальність здійснення господарських операцій із даними юридичними особам не підтверджено, зокрема, з огляду на наявність в Єдиному реєстрі судових рішень ухвал та вироків, винесених судами в рамках кримінальних проваджень щодо посадових осіб вказаних підприємств. Відповідач зазначив, що в ході перевірки даних бухгалтерського обліку та первинних документів ТОВ «Євробуд Плюс» встановлено, що підприємством здійснюється оприбуткування та списання товару (Бітум нафтовий дорожній БНД 60/90 та шлак відвальний фр. 0-30 мм) на загальну суму 3 164 596, 56 грн., який був безоплатно отриманий від невстановлених осіб. З огляду на виявлені в ході перевірки порушення, відповідач вважає спірні податкові повідомлення-рішення такими, що винесені Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області правомірно.
Також 25 травня 2020 р. до суду надійшли від представників сторін заява та клопотання про продовження строку підготовчого провадження по справі.
Крім того, 25 травня 2020 р. через канцелярію суду представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій викладено позовні вимоги ТОВ «Євробуд Плюс» у наступній редакції:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 р. по справі №160/3449/20 суд ухвалив прийняти до розгляду заяву представника позивача про збільшення позовних вимог в адміністративній справі №160/3449/20.
Також у даній ухвалі суд задовольнив заяву представника позивача та клопотання представника відповідача про продовження строку підготовчого провадження та ухвалив продовжити строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/3449/20.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 02 липня 2020 р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відзив на позов та надані до суду пояснення, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
До видів економічної діяльності підприємства (за КВЕД-2010) належить:
- 42.11 Будівництво доріг і автострад (основний);
- 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва;
- 77.32 Надання в оренду будівельних машин і устатковання;
- 49.41 Вантажний автомобільний транспорт;
- 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у.;
- 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.
У період з 20.01.2020 р. по 07.02.2020 р. на підставі виданих Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області направлень від 17.01.2020 р. за №№263, 264, 262, 261, 260 згідно з наказом №33-п від 30.01.2020 р. та у відповідності до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, п. 77.1, п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України фахівцями контролюючого органу проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Євробуд Плюс».
- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.135.1 ст. 135 Податкового кодексу України у вигляді заниження податку на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 474 690, 00 грн. (в тому числі: за 2017 рік (ІV квартал) на суму 474 690, 00 грн.);
- п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України у вигляді заниження податку на додану вартість, який підлягає сплаті в бюджет в періоді, що перевірявся, на загальну суму 554 477,0 грн. (в тому числі: за жовтень 2017 року у сумі 322 192, 00 грн.; за листопад 2017 року у сумі 219 591,00 грн.; за червень 2018 року у сумі 10 342, 00 грн.; за травень 2019 року у сумі 2352,00 грн.);
- абз. «б» п. 176.2. ст. 176 Податкового кодексу, розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податкового розрахунку за формою 1ДФ затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №4 від 13.01.2015 р., оскільки підприємством до податкових розрахунків за формою 1ДФ за IV квартал 2017 року, за І квартал 2018 року, за II квартал 2018 року, за III квартал 2018 року, за IV квартал 2018 року, за І квартал 2019 року, за II квартал 2019 року, за III квартал 2019 року не включено інформацію, щодо нарахованої та виплаченої орендної плати фізичним особам за оренду автомобілів та утриманих з них податків.
11 березня 2020 р. на підставі акта перевірки відповідачем сформовано:
Таким чином, не погодившись із висновками контролюючого органу в акті перевірки та винесеним на підставі останнього податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «Євробуд Плюс» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України - для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
У відповідності до положень п.п. 14.1.203 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об`єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об`єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності.
Згідно із п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність є діяльністю особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
За приписами підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
У пункті 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.
Згідно із п. 138.6 ст. 138 Податкового кодексу України - собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.
Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Розділом V Податкового кодексу України врегульовані питання, пов`язані з обчисленням та сплатою податку на додану вартість.
У пункті 185.1 статті 185 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Приписами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:
товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;
газу, який постачається для потреб населення.
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.
У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно із пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
-дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
-дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За змістом положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, а для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.
Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Положеннями підпунктів «а» та «в» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1 .3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Тобто, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то залишок від`ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.
Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно із п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
З наведених законодавчих положень вбачається, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.
Підставою для нарахування підприємству грошових зобов`язань за вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями слугували висновки контролюючого органу в акті перевірки про нереальність господарських операцій позивача із його контрагентами (ТОВ «Сорус Трейд» та ТОВ «Сінта-Євро-Груп»).
Стосовно цих операцій у позовній заяві підприємством зазначено наступне.
Основним видом господарської діяльності ТОВ «Євробуд Плюс» є будівництво доріг і автострад (код КВЕД 42.11), для здійснення якого у позивача наявна ліцензія Державної архітектурно-будівельної інспекції України №15-Л від 12 квітня 2017 р. (ліцензія дійсна по 12 квітня 2022 р.).
Як стверджує позивач, безпосередня господарська діяльність підприємства проводиться за його власними силами.
При цьому, позивач зауважив, що у перевіряємому періоді на ТОВ «Євробуд Плюс» було офіційно працевлаштовані 45 кваліфікованих працівників, та 28 осіб за цивільно-правовими угодами, а загальна вартість основних засобів ТОВ «Євробуд Плюс» відповідно до інвентаризаційного опису від 30 жовтня 2017 р. складала 59 795 403, 53 грн.
Між ТОВ «Євробуд Плюс» (Покупець) та ТОВ «Сінта-Євро-Груп» (Постачальник) було укладено договір поставки товару за №28/17 від 01 листопада 2017 р., за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити на адресу Позивача (Покупця) товар, а саме: шлак відвальний фр.0-30 мм, в кількості, що остаточно визначиться згідно видаткових накладних, а Покупець в свою чергу зобов`язується прийняти поставлений товар та оплатити. Право власності на товар переходить від Продавця до Покупця на об`єкті Продавця за видатковою накладною, яка має бути виписана в кінці поточного місяця, протягом якого здійснювались поставки. Загальна сума договору становить 1 500 000 грн. з урахуванням ПДВ, та остаточно визначається згідно видаткових накладних.
Так, на виконання умов договору поставки №28/17 від 01 листопада 2017 р. ТОВ «Сінта-Євро-Груп» було відвантажено шлак відвальний фр.0-30 мм в кількості 8 133 т. на загальну суму 1 097 955 грн., що підтверджується відомостями видаткових накладних №1002 від 16.11.2017 р., №996 від 17.11.2017 р., №995 від 18.11.2017 р., №994 від 20.11.2017 р., №993 від 21.11.2017 р., №992 від 22.11.2017 р., №1003 від 23.11.2017 р., №991 від 27.11.2017 р.
Транспортування товару здійснювалось силами і за рахунок позивача, що документально засвідчують товарно-транспортні накладні та подорожні листи.
Розрахунки за поставлений товар було проведено безготівково у повному обсязі, що підтверджують акт звірки взаєморозрахунків та платіжні доручення.
Додатково позивач повідомив, що частина придбаного товару (зокрема, 31.420 т. шлаку) була ним перепродана ТОВ «Спецбуд-Сервіс» згідно накладної №616 від 28.11.2017 р. та товарно-транспортної накладної № 28/11/17-8 від 28.11.2017 р.
Також, зі змісту позовної заяви слідує, що між ТОВ «Євробуд Плюс» та ТОВ «Сорус Трейд» було підписано договір поставки товару №104 від 16.10.2017 р., за умовами якого ТОВ «Сорус Трейд» прийняв на себе зобов`язання поставити ТОВ «Євробуд Плюс» товар, а позивач в свою чергу зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього передбачену договором ціну.
Предметом поставки за даним правочином виступав «бітум нафтовий дорожній БНД 60/90» на загальну суму 2 000 000грн. із урахуванням ПДВ.
Постачальник поставляє товар на умовах СРТ згідно тлумачення «Інкотермс» (2010 р.), моментом передачі товару вважається дата підписання видаткової накладної, ціна одиниці товару аналогічною встановлюється згідно видаткових накладних.
Транспортування товару здійснювалось транспортом постачальника. Пункт розвантаження: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Центральна 1А по фактичному розміщенню асфальто-бетонного заводу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудвироб», на адресу якого, як зауважує позивач, придбаний бітум було безпосередньо реалізовано згідно із видатковими накладними №523 від 18.10.2017 р., №529 від 20.10.2017 р., №524 від 23.10.2017 р., №525 від 25.10.2017 р., №526 від 26.10.2017 р., №528 від 27.10.2017 р.
Слід зауважити, що відповідачем в акті перевірки не встановлено жодного конкретного порушення безпосередньо ТОВ «Євробуд Плюс» вимог податкового законодавства в частині правил формування податкового кредиту та витрат.
Разом з цим, контролюючим органом не заперечується ані товарність даних операцій з поставки, ані факт операцій із транспортування, ані факт використання товару у власній господарській діяльності позивача.
Заперечуючи реальність господарських операцій позивача із його контрагентами-постачальниками, податковий орган в акті перевірки посилається на здійснення аналізу ланцюгів постачання на підставі даних Єдиного реєстру податкових накладних (далі - ЄРПН).
Так, з 01 липня 2017 р. запрацював механізм зупинення реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН у порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Слід зазначити, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, відсутність основних засобів у контрагентів, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентами платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентами, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
Контролюючий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже неодноразово була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 26.06.2018 р. по справі №803/649/15-а, від 31.07.2018 р. по справі №820/3119/17, від 31.07.2018 р. по справі №0870/4938/12, від 31.07.2018 р. по справі №817/1339/17, від 21.05.2019 р. по справі №804/887/17, від 27.06.2019 р. по справі №814/1791/13-а, що враховується судом згідно з вимогами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 р. у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 р. у справі №2а/1770/3360/12, від 19.06.2018 р. у справі №826/7704/16.
Слід також зазначити, що в акті перевірки контролюючим органом зазначено, що в ході проведення перевірки використана податкова інформація щодо ТОВ «Сорус Трейд» та ТОВ «Сінта-Євро-Груп», з аналізу якої контролюючий орган зробив висновок, що контрагенти позивача реалізовували ТОВ «Євробуд Плюс» товар, який ймовірно відсутній у ТОВ «Сорус Трейд» та ТОВ «Сінта-Євро-Груп».
При цьому вказаний висновок базується не на підставі даних, встановлених за результатами проведення документальних перевірок контрагентів, а виключно на підставі даних, зазначених в ЄРПН.
З цього приводу суд зазначає, що, відносно жодного контрагента позивача згідно даних контролюючого органу, які зазначені в актах, не було проведено документальної позапланової (виїзної, невиїзної) або планової перевірки, а контролюючий орган посилається виключно на зібрану податкову інформацію, в якій викладені фактичні данні, без дослідження та аналізу первинних бухгалтерських документів платників-податків - контрагентів, а тому висновок про нереальність та неможливість здійснення ними фінансово-господарської діяльності, жодним належним та допустимим доказом не підтверджений.
Так, статтею 83 Податкового Кодексу України визначені матеріали, які є підставами для висновків під час проведення перевірок, а саме - для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.
Щодо неналежного заповнення товарно-транспортних накладних (далі - ТТН), суд зазначає, що дійсно в наданих до перевірки ТТН є недоліки щодо їх заповнення, а саме в частині зазначення транспортного засобу, водія, тощо.
Разом з тим, наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися).
Певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер. Для підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховують специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, підприємство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи. В сукупності вони мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Суд зазначає, що відсутність транспортних документів на перевезення ТМЦ з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та ПДВ не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі продажу чи поставки.
Такі документи є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а, отже, відсутність ТТН не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 24.05.2019 р. у справі №826/7423/16.
Щодо посилань відповідача на кримінальні провадження, в яких начебто фігурують контрагенти позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, належним доказом здійснення платником податків незаконної господарської діяльності є вирок суду, в якому встановлено об`єктивну частину складу злочину, проте, доказів наявності вироку суду відносно посадових осіб ТОВ «Сорус Трейд» та ТОВ «Сінта-Євро-Груп» до матеріалів справи не надано.
Окрім того, ні на момент проведення відповідачем перевірки, ні на момент складання акта перевірки, а ні станом на час розгляду даної справи інформація стосовно винесення вироку щодо посадових осіб вказаних вище контрагентів відсутня.
При цьому, сам факт наявності кримінального провадження, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій.
Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування ним податкового обліку.
Таким чином, відповідачем, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені наданими позивачем документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у складених позивачем та його контрагентами документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.
Також, суд зауважує, що у пункті 110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Європейський Суд з прав людини визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Натомість, у даному випадку податковим органом не вжито ніяких заходів з метою доведення складу податкового правопорушення, крім дублювання податкової інформації, викладеної в акті перевірки та посилання на кримінальні провадження, які не є належним доказом у справі, зокрема не надано суду інших доказів на підтвердження складу податкового правопорушення (акти зустрічних звірок контрагентів, тощо).
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Так, позивачем надано до суду копії первинних документів за господарськими операціями ТОВ «Євробуд Плюс» із ТОВ «Сорус Трейд» та ТОВ «Сінта-Євро-Груп», які згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України є підставою для податкового обліку (договори, видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, документи про оплату). Вказані документи містять відомості, які повністю відображають суть господарських операцій між позивачем та його контрагентами та у їх сукупності свідчать про фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху у межах господарської діяльності позивача.
Натомість відповідачем не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що ці контрагенти фактично поставку товарно-матеріальних цінностей не здійснювали, не мали трудових ресурсів та достатнього матеріально-технічного забезпечення для виконання умов договорів поставки, укладених з позивачем.
Також відповідачем не було надано і до суду доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про неправомірну поведінку контрагентів та позивача чи про його обізнаність про таку поведінку та злагодженість дій між ними, спрямовану на отримання неправомірної податкової вигоди.
Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.
У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України), який мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларований позивачем податковий кредит з придбання товарів у його постачальників сформовано безпідставно за господарськими операціями, які в реальності не виконувались.
Натомість, з огляду на те, що належні, допустимі і достатні докази на спростування первинних документів відповідач не надав, то суд вважає висновки останнього щодо завищення позивачем податкового кредиту внаслідок здійснення фінансово-господарських операцій з контрагентами ТОВ «Сорус Трейд» та ТОВ «Сінта-Євро-Груп», що в свою чергу призвело до завищення суми бюджетного відшкодування та до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду - безпідставними.
Водночас, стосовно питання правомірності нарахування відповідачем іншої частини грошового зобов`язання по сплаті ПДВ згідно податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №000547051 від 11.03.2020 р. слід зазначити наступне.
В ході перевірки контролюючим органом було встановлено, що ТОВ «Євробуд Плюс» надавало благодійну допомогу неприбутковим організаціям на загальну суму 907 139, 20 грн., на які нараховано ПДВ не в повному розмірі, а саме 154 384,0 грн.
Під час дослідження питання дотримання позивачем вимог Податкового кодексу України в рамках надання останнім благодійної допомоги Спортивно-оздоровчому комплексу «Центр», ФСК ім. В.М.Шкуренко, Богуславській ЗШ 1-ІІІ ст., Павлоградській ЗОШ №1,Федерації футболу м.Павлоград контролюючий орган звернувся до підприємства із запитом №2 від 05.02.2020 р. щодо надання підтверджуючих документів стосовно нарахування податкових зобов`язань з ПДВ на суми наданої благодійної допомоги або надання пояснень щодо відсутності вказаних нарахувань.
Отже, згідно із отриманою від позивача інформацією останнім було всього виписано податкових зобов`язань на суму обсягів постачання 926 304,00 грн. (в т.ч. ПДВ в сумі 154 384,00 грн.).
Разом з тим, перевіряючим встановлено, що ТОВ «Євробуд Плюс» помилково не нараховані податкові зобов`язання на суму 162 263,04 грн. (в т.ч. ПДВ в сумі 27 043,84грн.).
Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг.
Факт допущеного ТОВ «Євробуд Плюс» порушення вимог Податкового кодексу України у позовній заяві підприємством не заперечується та не спростовано представником позивача в ході судового розгляду справи.
Окремо суд наголошує, що під час судових засідань на запитання суду стосовно допущення або не допущення ТОВ «Євробуд Плюс» відповідного порушення представником позивача не надано до суду пояснень.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
У спірному податковому повідомленні-рішенні наявне посилання в якості підстави для його прийняття, зокрема, посилання на акт перевірки №7422/04-36-05-16/34898640 від 14.02.2020 р.
Водночас, у самому акті перевірки (в т.ч. й у висновку) відсутні детальний опис та посилання на порушення позивачем вимог Податкового кодексу України в частині несвоєчасної реєстрації ТОВ «Євробуд Плюс» відповідних податкових накладних.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України визначено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків (п.п. 75.1.2 п.75.1 ст. 75 Податкового кодексу України).
Згідно із приписами п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України - результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати. Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Пунктом 86.8 статті 86 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.
При цьому, необхідно зауважити, що така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань для платника податків (в т.ч. застосування до платника штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення з огляду на допущеними таким платником порушень вимог податкового законодавства необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.
Одночасно з цим слід наголосити, що не направлення акту перевірки з описом визначеного у спірному податковому повідомленні-рішенні порушення позбавило позивача можливості реалізації свого правом на подачу заперечень та/або додаткових пояснень (документів) в порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 Податкового кодексу України.
Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України).
Згідно із п. 2 розділу ІІ Порядку №1204, у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами, зокрема «Н» - за порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 Кодексу (додаток 13).
В свою чергу, форма «Н» (додаток 13) передбачає, що податкове повідомлення рішення має бути складене на підставі акту перевірки.
На необхідності дотримання контролюючим органом встановленої Податковим кодексом України процедури прийняття податкового повідомлення-рішення та відповідності такого рішення визначеної, зокрема, Порядком №1204 в якості передумови правомірності даного рішення наполягає Верховний Суд у постанові від 13.05.2018 р. по справі №818/1070/17.
Факт допущеного ТОВ «Євробуд Плюс» порушення вимог Податкового кодексу України у позовній заяві підприємством не заперечується та не спростовано представником позивача в ході судового розгляду справи.
Окремо суд наголошує, що під час судових засідань на запитання суду стосовно допущення або не допущення ТОВ «Євробуд Плюс» відповідних порушень представником позивача не надано жодних пояснень (в т.ч. й усних).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
У рішенні у справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, безсторонньо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення неупереджено, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пар. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд доходить, що позов ТОВ «Євробуд Плюс» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно із приписами статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду позивачем понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду на загальну суму 19 784, 46 грн., що документально підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №132 від 23 березня 2020 р. на суму 19 784, 46 грн.
Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем - у матеріалах справи відсутні.
Враховуючи положення ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, та з огляду на те, що адміністративний позов ТОВ «Євробуд Плюс» - задоволено частково, суд доходить висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду у розмірі 19 295, 78 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 07 вересня 2020 року.

Суддя Н.В. Боженко