Справа № 308/6665/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 308/6665/20 пров. № А/857/11401/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 2020 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

суддя(і) у І інстанції Дергачова Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 13 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

13 липня 2020 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі військова частина НОМЕР_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила затримати громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 2020 року у справі № 308/6665/20 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача відсутній належний паспортний документ для виїзду з території України, на підставі якого він може вибути з території України, він не належить до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не представлено. При цьому останній порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та фактично незаконно перебуває на території України.

У апеляційній скарзі відповідач, який діє через представника, просив зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що максимальний термін затримання іноземця не може бути більшим, ніж 18 місяців. Оскільки відповідач вже відбув у пункті тримання мігрантів максимально допустимий строк, вважає, що підстав для його затримання немає.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули і відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд відбувається за їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 10 липня 2020 року о 21 год 30 хв у пункті пропуску «Малий Березний» на підставі Угоди про Реадмісію осіб представниками прикордонної поліції Словацької республіки було передано громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), який 08 липня 2020 року у складі групи осіб поза пунктом пропуску перетнув державний кордон з України в Словаччину, ділянка відповідальності віпс « ІНФОРМАЦІЯ_2 », впс «Великий Березний» та був затриманий прикордонними нарядами прикордонної поліції Словацької Республіки на околиці с. Нова Седліца на напрямку 9 прикордонного знаку.

Документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні. Також у відповідача відсутній документ, що дає право на виїзд з України.

Судом також встановлено, що інформація з країни громадянської належності іноземця та документи, необхідні для ідентифікації особи, відсутні.

Вказані обставини підтверджуються: довідкою № 21/62 від 10 липня 2020 року, копією протоколу про адміністративне затримання від 10 липня 2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 10 липня 2020 року; протоколом уточнення анкетних даних від 10 липня 2020 року; запитом стосовно здійснення реадмісії від 10 липня 2020 року; актом про приймання-передавання особи від 10 липня 2020 року.

У зв`язку з наведеним військова частина НОМЕР_1 звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції вказаного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, а саме, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Як передбачено частиною 11 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують особу апелянта, відомості про родичів, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження.

Покликання у апеляційній скарзі на те, що відповідач вже перебував у Миколаївському ПТПІ 18 місяців, а тому максимальний строк, встановлений законодавством для затримання іноземця, вже сплив, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що його вдруге затримано 08 липня 2020 року у зв`язку із незаконним перетином державного кордону з України в Словаччину після попереднього затримання за аналогічне правопорушення.

Щодо посилань скаржника неточності перекладу його імені, то апеляційний суд звертає увагу на те, у разі допущення такої помилки, вона підлягає усуненню у передбаченому статтею 253 Кодексу адміністративного судочинства України процесуальному порядку, тобто, шляхом внесення відповідних виправлень до судового рішення.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідача відсутні законні підстави перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд за межі України.

Отже, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Підсумовуючи викладене, на думу апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 липня 2020 року у справі № 308/6665/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 22 жовтня 2020 року.