Справа № 640/3987/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3987/19 Головуючий у І інстанції - Васильченко І.П.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. з розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 року № В0014/2 «повідомлення щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності і про незаконну відмову в доступі журналісту до інформації»;

- зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. провести належний розгляд електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 року № В0014/2 «повідомлення щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності і про незаконну відмову в доступі журналісту до інформації» з забезпеченням дотримання прав позивача, як заявника, передбачених Законом України «Про звернення громадян» та конкретно визначених у журналістському зверненні;

- стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 10 972,15 грн., з яких 768,40 грн. - сплачений судовий збір, 10 203,75 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 року № В0014/2.

Зобов`язано Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісову Людмилу Леонтіївну повторно розглянути електронне звернення ОСОБА_1 - журналістське звернення (заяву) від 31.01.2019 року № В0014/2.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Людмила Леонтіївна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Людмила Леонтіївна посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначення Уповноваженим найбільш доцільного та ефективного заходу реагування в конкретній ситуації, зокрема й при розгляді звернень, належить безпосередньо до його дискреційних повноважень, що реалізуються Уповноваженим на власний розсуд шляхом обрання з кількох юридично допустимих заходів саме того, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Так, за результатами розгляду заяви № В0014/2 Відповідачем відповідно до частини третьої статті 17 Закону № 776 Позивачу надано роз`яснення щодо заходів, що їх має вжити Позивач у зв`язку з поданням ним заяви, та повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів реагування (лист Відповідача від 01.03.2019 № 2628.4/К-1451.3/19/10/22.5).

З огляду на те, що у заяві № В0014/2 Позивач стверджував про наявність в одних й тих самих діях (бездіяльності) посадових осіб НААНУ ознак як адміністративного правопорушення за частиною другою статті 212-3 КУпАП, так і кримінального правопорушення за статтею 171 КК України, листом Відповідача від 01.03.2019 № 2628.4/К-1451.3/19/10/22.5, відповідно до частини третьої статті 17 Закону № 776, Позивачу надано обґрунтовані роз`яснення щодо заходів, що їх він має вжити у зв`язку з поданням заяви. Зокрема, Позивачу роз`яснено, що вирішення питання щодо захисту прав журналістів має здійснюватися з урахуванням кримінального та кримінально- процесуального законодавства шляхом звернення до органів Національної поліції України.

З огляду на викладене, Відповідач вважає висновки суду першої інстанції про те, що при розгляді заяви Позивача № В0014/2 Відповідачем не виконано вимоги статті 17 Закону № 776 та протиправно відмовлено у розгляді заяви № В0014/2, такими, що не відповідають дійсності та суперечить нормам матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач є журналістом Всеукраїнського журналу «Корупціонер в Україні» та, здійснюючи свою професійну діяльність звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. із заявою від 31.01.2019 року № В0014/2, яка містила повідомлення про порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності у зв`язку із незаконною відмовою у доступі Позивача як журналіста до інформації.

Всеукраїнський журнал «Корупціонер в Україні» є друкованим засобом масової інформації, реєстрація якого підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію засобу масової інформації серії КВ № 22762-12662Р.

У вищевказаній заяві Позивача йшлося, зокрема, про надіслання Позивачем на електронну адресу Національної Академії аграрних наук України журналістського запиту від 06.12.2018 року № В0014/9 про надання публічної інформації щодо ДП ДГ «БДСС», органом управління якого є Національна Академія аграрних наук України. Листом від 03.01.2019 року № 10.1.1/153 Національна Академія аграрних наук України з порушенням установленого законодавством строку, без надання відповіді по суті запиту та вказівки, на який саме запит надається відповідь, запропонувала Позивачу для отримання необхідної інформації звернутися до ДП ДГ «БДСС», що за висновком Позивача свідчить про порушення визначеного законодавством його права як журналіста на доступ до публічної інформації.

Викладені в заяві обставини, на думку Позивача, свідчать про наявність протиправної винної дії (бездіяльність) посадових осіб Національної Академії аграрних наук України, яка посягає на права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, що є адміністративним правопорушенням, і за яке законом передбачено адміністративну відповідальність відповідно до частини другої статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, несвоєчасне надання інформації), а також свідчить про наявність ознак кримінального злочину за статтею 171 Кримінального кодексу України («перешкоджання законній професійній діяльності журналістів» - незаконна відмова у доступі журналіста до інформації та інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності).

У зв`язку з викладеним, Позивач, керуючись законами України «Про доступ до публічної інформації», «Про інформацію» та «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» просив Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісову Л.Л. за його участі перевірити викладені в його заяві факти та обставини та за результатами розгляду заяви надати йому письмовому відповідь.

Поміж іншого, Позивач вимагав від Відповідача зобов`язати посадових осіб Національної Академії аграрних наук України терміново надати йому інформацію, запитувану в журналістському запиті від 06.12.2018 № В0014/9, вжити заходів щодо притягнення до відповідальності посадових осіб Національної Академії аграрних наук України, винних у порушенні прав Позивача, та скласти стосовно них адміністративні протоколи про адміністративні правопорушення. Відповідь просив надати у встановлений строк на його поштову адресу.

За результатами розгляду вищевказаної заяви та низки його інших звернень про порушення Національною Академією аграрних наук України права Позивача на інформацію представник Уповноваженого з дотримання інформаційних прав та представництва в Конституційному Суді України листом від 01.03.2019 № 2628.4/К-1451.3/19/10/22.5 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для вжиття заходів реагування за його зверненнями. Відповідь обґрунтована, зокрема тим, що:

- вирішення питання про захист прав Позивача на інформацію як журналіста має здійснюватися з урахуванням кримінального та кримінально-процесуального законодавства;

- численні звернення Позивача як журналіста, фізичної особи - громадянина, керівника товариства з обмеженою відповідальністю та громадського діяча до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини із однотипними скаргами, створює враження зловживання Позивачем статусом журналіста та правом на звернення до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, підвищений тон спілкування із працівниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини під час зустрічей з ним дають підстави зробити висновок про недотримання ним не тільки принципів поведінки журналістів, визначених Декларацією принципів поведінки журналіста та Кодексом професійної етики українського журналіста, а й загальновизнаних норм моралі та етики в цілому.

Крім того, зазначено, що опрацювання великої кількості звернень Позивача призводить до обмеження права інших заявників на своєчасний та належний розгляд їх звернень Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини.

Не погоджуючись з вищезазначеними діями Відповідача, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав Позивача необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог та захистити порушені права Позивача шляхом зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни здійснити належний розгляд звернення Позивача від 31.01.2019 року № В0014/2, зобов`язавши її розглянути це звернення повторно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні, встановлює державні гарантії їх свободи відповідно до Конституції України, Закону України «Про інформацію» та інших актів чинного законодавства і визнаних Україною міжнародно-правових документів визначено Законом України «Про друковані засоби масової інформації».

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про засоби масової інформації» журналістом редакції друкованого засобу масової інформації відповідно до цього Закону є творчий працівник, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для друкованого засобу масової інформації та діє на підставі трудових чи інших договірних відносин з його редакцією або займається такою діяльністю за її уповноваженням, що підтверджується редакційним посвідченням чи іншим документом, виданим йому редакцією цього друкованого засобу масової інформації.

Професійна належність журналіста може підтверджуватися документом, виданим професійним об`єднанням журналістів.

На особу, якій видано редакційне посвідчення чи інший документ, що підтверджує повноваження, надані їй редакцією друкованого засобу масової інформації, або її професійну належність, поширюються права і обов`язки, зазначені у статті 26 цього Закону.

Частиною першою статті 26 указаного вище Закону передбачено, що, здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обов`язки, передбачені Законом України «Про інформацію» та цим Законом.

Так, відповідно до приписів частини другої статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» журналіст, поміж іншого, має право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації.

Цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до статті 3 цього Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, поміж іншого, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, тимчасовими слідчими комісіями Верховної Ради України, народними депутатами України.

Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» врегульовано відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Частиною першою статті 10 цього ж Закону передбачено, що для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка.

Статтею 16 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначено, що Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: 1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; 2) за зверненнями народних депутатів України; 3) за власною ініціативою.

У відповідності до приписів статті 17 вищевказаного Закону Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Аналіз змісту наведених вище правових норм дав підстави суду першої інстанції дійти правильного висновку про те, що журналіст друкованого засобу масової інформації має право на одержання інформації, в тому числі публічної інформації, і, у разі порушення цього права, має право на звернення до Уповноваженого за захистом.

Відповідно до пункту 5.5 Положення про представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженого наказом Уповноваженого від 26.07.2012 № 7/8-12, представник Уповноваженого за дорученням Уповноваженого розглядає звернення осіб.

Згідно з вищевказаним Положенням Представник Уповноваженого має право підписувати листи (з використанням бланка затвердженого зразка представника Уповноваженого) до органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (крім Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, народних депутатів України, керівників центральних органів виконавчої влади), органів прокуратури України (крім Генерального прокурора України), органів судової влади (крім голів вищих спеціалізованих судів та ВСУ), керівників підприємств, установ та організацій, громадських організацій з питань забезпечення дотримання прав людини, зокрема порушених у зверненнях до Уповноваженого, разом із рекомендаціями щодо дотримання стандартів у галузі прав людини, контролює їх розгляд, а також остаточні відповіді громадянам;

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Позивач, користуючись своїм правом, звернувся до Уповноваженого із заявою - повідомленням щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності при розгляді його заяви від 06.12.2018 року № В0014/9, надісланої на електронну адресу Позивача.

Також судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вказана заява відповідає вимогам законів України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини» та «Про звернення громадян» і містить усі необхідні реквізити, визначені цими законами.

Відтак, колегія суддів зазначає, що отримання Уповноваженим цього звернення відповідно до статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» зумовлює виникнення у нього обов`язку відкрити провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; роз`яснити ОСОБА_1 заходи, що він їх має вжити; у разі наявності правових підстав, направити звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролювати розгляд цього звернення або вмотивовано відмовити в розгляді звернення.

Проаналізувавши зміст листа Відповідача від 01.03.2019 року № 2628.4К-1451.3/19/10/22.5, направленого Позивачу у відповідь на його звернення від 31.01.2019 № В0014/2, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту вищевказаного листа неможливо встановити обставини відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина за заявою ОСОБА_1 , що дає підстави дійти висновку про те, що провадження не відкрите.

В частині, що стосується доводів Позивача про перешкоджання його законній діяльності як журналіста, що є кримінально-карним діянням і перевірка яких не належить до повноважень Відповідача, оскільки згідно з приписами Кримінального процесуального кодексу України належить до повноважень правоохоронних органів, Відповідач на виконання вимог статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» повинен був направити його заяву до відповідного правоохоронного органу та проконтролювати її розгляд цим правоохоронним органом, однак такі дії Відповідач не вчинив, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Щодо посилань Відповідача на некоректну поведінку Позивача, яка не відповідає вимогам Кодексу професійної етики українського журналіста, як на підставу для відмови щодо розгляду звернень, колегія суддів зазначає, що такі мотиви не гуртуються на приписах законодавства, а тому не можуть слугувати підставою для відмови щодо розгляду звернень громадян Уповноваженим.

Зазначені представником Уповноваженого мотиви відмови у розгляді заяви Позивача у зв`язку з великою кількістю поданих ним скарг про протиправність дій посадових осіб Національної Академії аграрних наук України також не заслуговують на увагу суду у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до приписів статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Проте Відповідачем не надано доказів того, що заява Позивача від 31.01.2019 року № В0014/2 була повторним зверненням з одного й того ж питання, яка вирішена Уповноваженим по суті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідач протиправно відмовив у розгляді заяви ОСОБА_1 в порядку, визначеному статтею 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», що у свою чергу спростовує доводи Позивача про протиправну бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни, проте дає підстави для висновку про визнання протиправною відмови Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 року № В0014/2.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав Позивача, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог та захистити порушені права Позивача шляхом зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни здійснити належний розгляд його звернення від 31.01.2019 року № В0014/2, зобов`язавши її розглянути це звернення повторно, у відповідності до вимог статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини».

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, при зверненні до суду з адміністративним позовом Позивач сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 04.03.2019 року.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що сплачений судовий збір підлягає поверненню Позивачу в розмірі 384,20 грн.

Що стосується відшкодування Позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 203,75 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до пункту 1 частини 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи договору про надання правових послуг від 01.03.2019 року № 1/03/ЗГ-КДМ, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Гронь М.А. , останній зобов`язався надати ОСОБА_1 за плату правові послуги, визначені у цьому договорі.

Пунктом 2 договору визначено зміст послуги, передбачено, що розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт.

Розмір гонорару за фактично надані послуги підтверджується актом приймання - передачі наданих послуг, який підписується сторонами цього договору та складає його невід`ємну частину (пункт 6.4. договору).

Відповідно до пункту 6.5. договору оплата гонорару адвоката за цим договором здійснюється у наступному порядку:

- клієнт сплачує адвокату авансовий платіж у розмірі 2000,00 грн. без ПДВ не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту укладання цього договору;

- клієнт оплачує гонорар у розмірі, визначеному у акті приймання - передачі наданих послуг за вирахуванням сум авансового платежу, не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з дня ухвалення судом першої інстанції рішення по суті.

Згідно з актом приймання - передачі надання правових послуг від 04.03.2019 року за договором про надання правових послуг від 01.03.2019 року № 1/03/ЗГ-КДМ року, цим актом сторони підтвердили, що адвокат фактично надав, а клієнт прийняв правові послуги на загальну суму 10203,75 грн. без ПДВ.

Розмір витрат клієнта, як зазначено у акті, складається з наступних послуг:

- аналіз фактичних обставин справи: дослідження змісту та форми поданої клієнтом до УВРУзПЛ журналістського звернення (заяви) від 31.02.2018 № В0014/2, дослідження відповіді представника УВРУзПЛ від 01.03.2019, встановлення конкретних порушень прав та законних інтересів клієнта, передбачених Законом України «Про звернення громадян» - 2 год. *50% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1 921,00 грн.;

- аналіз судової практики з розгляду судових спорів щодо порушень прав та інтересів осіб, пов`язаних з порушенням законодавства України зі звернення громадян до суб`єктів владних повноважень - 2 год. 30 хв.*50% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 2 401,25 грн.;

- обґрунтування правової позиції та способу захисту прав та інтересів клієнта, 3 год. *50% розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 2881,50 грн;

- складання та подання позовної заяви до Окружного адміністративного суду міста Києва - 3000,00 грн.

Розрахунок гонорару здійснений адвокатом відповідно до рекомендацій щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 16.02.2018 року № 57, що є додатком № 1 до договору про надання правових послуг від 01.03.2019 року № 1/03/ЗГ-КДМ.

На підтвердження виконання умов договору про надання правових послуг від 01.03.2019 року № 1/03/ЗГ-КДМ до суду першої інстанції було надано копію дубліката квитанції від 04.03.2019 року про сплату 2000,00 грн. з призначенням платежу «Авансовий платіж за послуги відповідно до договору від 01.03.2019 р. № 1/03/ЗГ-КДМ».

Решту гонорару буде сплачено адвокату, як встановлено вищевказаним договором, не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з дня ухвалення судом першої інстанції рішення по суті.

За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вказане правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (73356068).

Колегія суддів зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, проте, як вбачається з матеріалів справи, Уповноваженою Верховної Ради України з прав людини Денісовою Л.Л. не було заявлено відповідне клопотання до суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи часткове задоволення позовних вимог, заявлені Позивачем витрати на професійну правову допомогу підлягають часткового відшкодування у сумі 5 101,50 грн.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко