Справа № 500/470/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/470/20 пров. № А/857/8533/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Большакової О.О., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Юник А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року (головуючий суддя Баранюк А. З., м. Тернопіль, повний текст складено 11.06.2020) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугою років, як працівнику освіти, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зобов`язати відповідача призначити, нараховувати та виплачувати йому з 06.12.2019р. пенсію за вислугою років, як працівнику освіти, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням спеціального стажу 26 років 1 місяць 19 днів.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за вислугою років, як працівнику освіти, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язано Головне управління пенсійного фонду Тернопільської області призначити, нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 з 06.12.2019р. пенсію за вислугою років, як працівнику освіти, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням спеціального стажу 26 років 1 місяць 19 днів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає його таким, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням матеріальних та процесуальних норм права, а тому, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до п. 2-1, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 9 липня 2003 року №1058- IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування » (далі - Закон №1058-ІУ), положення Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) застосовується в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148- VIII (далі - Закон №2148) набрав чинності 11.10.2017 року.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХН, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; зі квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

Додатково апелянт зазначає, що право виходу на пенсію за вислугу років незалежно від віку мають особи, які мали вислугу років на відповідних посадах, не меншу від такої тривалості: на 1 квітня 2015- 25 років; на 01 січня 2016 - 25 років 6 місяців; на 11 жовтня 2017 року - 26 років 6 місяців.

До стажу роботи зараховується період роботи на відповідних посадах згідно Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (із внесеними змінами) (далі - Перелік).

Розділом 1 «Освіта» вищевказаного Переліку визначено заклади, установи та посади, які дають право на пенсію за вислугою років, зокрема, вчителі загальноосвітніх навчальних закладах.

Цей Перелік є вичерпним і застосовується тільки для осіб, які працюють в цих закладах і на зазначених посадах.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, постановою від 12.08.1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону № 1058-ІУ страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Однак, частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема, у Законі № 1788-ХІІ йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «стаж страховий», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Відповідно до ст. 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Крім того, відповідно до частини третьої цієї ж статті до стажу роботи, що дає право на призначення трудових пенсій, зараховуються також періоди, коли особа не працювала, наприклад, у зв`язку з навчанням у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; тимчасовою непрацездатністю, що почалася у період роботи; часом догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку тощо.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Так, стаття 51 Закону № 1788-ХІІ передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі й працівники охорони здоров`я на підставі Закону № 1788-ХІІ

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 643/11758/16-а (провадження №К/9901/44063/17).

06.12.2019 року позивач звернувся із заявою №1693 щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1058-ІУ та подав наступні документи: копію паспорта громадянина України; довідку про присвоєння ідентифікаційного номера; диплом серії НОМЕР_1 від 30.06.1991 року; трудову книжку серії НОМЕР_2 , видану 01.09.1983; військовий квиток серії НОМЕР_3 від 11.10.1983 року.

Згідно поданих документів, на момент звернення позивача за призначенням пенсії за віком, загальний трудовий стаж складає 34 роки 01 місяць 08 днів. Спеціальний стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років складає 26 років 01 місяць 19 днів, що є недостатнім для призначення такого виду пенсії.

Враховуючи вищезазначене, станом на 11.10.2017 року, тобто, на день набрання чинності Закону України №2148 від 03.10.2017 року у позивача відсутні правові підстави для призначення пенсії за вислугою років.

Таким чином, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 9 липня 2003 року №1058- IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на зазначене, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не вбачає у своїх діях будь-яких ознак порушення прав позивача на соціальне забезпечення при відмові у призначені пенсії за вислугою років.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів трудової книжки позивача 23.08.1991 року прийнято на роботу на посаду вчителя трудового навчання в Борщівську неповну середню школу. 01.09.1997 року Борщівська неповна середня школа реорганізована в Борщівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №3. 11.11.2009 року Борщівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №3 перейменована на Борщівську ЗОШ І-ІІІ ступенів №3 імені Романа Андріяшика, про що внесений відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 20.07.2012 року Борщівська ЗОШ І-ІІІ ступеів імені Романа Андріяшика перейменована на Борщівський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступенів №3 - гімназія імені Романа Андріяшика», про що також внесений відповідний запис до трудової книжки позивача. 31.08.2018 року ОСОБА_1 звільнений з роботи з посади вчителя трудового навчання з Борщівського НВК «ЗНЗ І-ІІІ ступенів №3 - гімназія імені Романа Андріяшика», за згодою сторін.

6 грудня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою про призначення пенсії за вислугою років. Розглянувши заяву, відповідач листом від 02 січня 2020 року №1857/0321 повідомив позивачу про те, що згідно з п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугою років призначається працівникам освіти за умови наявності станом на 01.04.2015 спеціального стажу не менше 25 років, станом на 01.01.2016р. - не менше 25 років 6 місяців, станом на 11.10.2017р. - не менше 26 років 6 місяців, а також відповідачем повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років, оскільки, станом на 10.10.2017р. спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років становить 26 років 01 місяць 19 днів, що недостатньо для призначення такої пенсії. Крім цього, від відповідача на адресу позивача надійшов лист від 15.01.2020р. №ДУ-10090777, згідно якого відповідач зазначив, що спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугою років складає 26 років 1 місяць 19 днів, що є недостатнім для призначення такого виду пенсії. Також у листі відповідач зазначає, що відділом з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ у Тернопільській області рішення про відмову призначення пенсії із зазначенням причин надіслано листом від 11.01.2020р. №79/03-21. З листа відповідача від 11.01.2020р. №79/03-21 слідує, що загальний трудовий стаж позивача складає 34 роки 01 місяць 08 днів, а спеціальний стаж становить 26 років 01 місяць 19 днів, а тому цього стажу недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення» .

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015 №213-VIII до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було внесено зміни, згідно з якими працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до абзацу першого пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було внесено зміни, згідно з якими працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 01 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 01 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

При цьому, судом правильно враховано, що 04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення у справі №1-13/2018, згідно з яким вирішено: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911- VIII.

Визначено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На думку Конституційного Суду України положення Закону № 1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

У Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З огляду на це, правильним є висновок суду першої інстанції, що з 04.06.2019 - з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про неконституційність положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили чинність в редакції законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII., згідно якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Враховуючи викладене, суд обґрунтовано вважав, що з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України 04.06.2019 позивач набув право на пенсію за вислугу років, а відтак, вірним є висновок, що слід визнати протиправною та скасувати відмову ГУ ПФ України у Тернопільській області у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугою років, як працівнику освіти, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію за вислугу років починаючи з дня його звернення за призначенням пенсії.

Крім того суд першої інстанції з урахуванням вимог ч.1 ст.139 КАС України правильно вирішив питання про розподіл судових витрат по справі.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року по справі № 500/470/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. О. Большакова
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 23.10.2020.