Справа № 420/6475/20
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6475/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся з адміністративним позовом (а.с. 1-7, 23-30) ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , в якому позивач просить стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки) у розмірі 120 000 грн за період із 14 квітня 2018 року по 17 червня 2020 року.

Позивач зазначив, що наказом командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12.03.2018 року №100-ос його було звільнено у запас відповідно до підпункту ї п.1 ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), а з 13.04.2018 року він був виключений із списків особового складу та з усіх видів забезпечення з направленням на військовий облік до Кілійського РВК Одеської області.

На час звільнення не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 роки та не було роз`яснено право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні вказаної відпустки, а він не володів необхідними знаннями у правничій сфері та не був обізнаний щодо наявності відповідного права.

У подальшому із соціальної мережі та правових консультацій він дізнався про це право та з метою перевірки отриманої інформації та захисту належних йому прав звернувся 03.03.2020 року та вдруге 23.04.2020 року до в/ч НОМЕР_1 із проханням нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В подальшому він отримав відповідь в/ч НОМЕР_1 , яка повідомила його про внесення змін в наказ про виключення його списків Одеського загону морської охорони щодо виплати йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 роки. 17.06.2020 року відповідач виплатив грошову компенсацію у сумі 13 689,37 грн.

Позивач вказує, що після того, як в/ч 1485 у повному розмірі розрахувалася з ним, у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 13.04.2018 року по 17.06.2020 року відповідно до приписів ст.ст.116,117 КЗпП України, які повинні бути застосовані, оскільки спеціальним законодавством, яке регулюється питання оплати праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100, та з урахуванням довідки №4340 розмір грошового забезпечення за два місяці до звільнення, а саме у лютому 2018 року становив 7 288,05 грн, а у березні 2018 року - 7 333,60 грн, загальна сума 14 621, 65 грн (7 288,05+7 333,60), 247,82 грн в день (14 621, 65 грн./59 днів = 247,82 - при округлення до сотих).

Відтак, з відповідача на думку позивача на його користь слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період з 14 квітня 2018 року (наступний день після виключення зі списків військової частини) по день фактичного розрахунку 17 червня 2020 року (794 дні), виходячи із розрахунку 247,82грн у день у розмірі 196 769. 08 грн.

Позивач також зазначив, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Тому позивач вважає, що справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, буде визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 120 000,00 грн за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні вихідної допомоги, враховуючи практику Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03. 2020 року у справі № 711/4010/13-ц) щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України в залежності від розміру недоплаченої суми, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а також того, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ухвалою суду від 22.07.2020 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 26.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому вважав позов безпідставним та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування відзиву представник відповідача вказав, що позивач під час проходження військової служби не звертався із рапортами про реалізацію такої пільги, як додаткова відпустка 14 робочих днів. Позивач був звільнений 13.04.2018 року, а з позовом звернувся лише 14.07.2020 року, тобто після двох років після звільнення, що на думку представника відповідача свідчить про пропуск ним тримісячного строку звернення до суду з даним позовом встановленим ч.1 ст.233 КЗпП України, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Також представник відповідача зазначив, що п.п. 1.2. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, 20.05.2008 №425, яка діяла в спірний період визначає складові грошового забезпечення військовослужбовця. Компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, на яке мав право позивач на день виключення зі списків особового складу, не є оплатою праці, отже на день звільнення з позивачем був здійснений повний розрахунок з матеріального та грошового забезпечення.

Крім того, військовослужбовці правового статусу "працівник не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.

Згідно з статтями 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Одеський прикордонний загін не є підприємством, установою чи організацією - це орган охорони державного кордону, військова частина, яка за організаційно-правовою формою є державною установою, та згідно класифікатору відноситься до групи з кодом 425 «державна установа (організація, заклад)». Військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Структуру грошового забезпечення військовослужбовців визначено ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Порядок звільнення з військової служби визначає Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009.

Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 №1115/2009, а розрахунок проводився у відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Держприкордонслужби України 25.06.2018 року. Представник відповідача вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій категорично не погодився з позицією відповідача щодо відсутності підстав для застосування положень КЗпП України до військовослужбовців та зазначив, що вказане питання неодноразово розглядалось судами та згідно з правовими висновками Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 року по справі №805/4523/16-а, від 14.03.2019 року по справі №820/660/17, від 31.10.2019 року по справі №825/598/17.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Відтак у цій ситуації до застосування підлягають норми статей 116 та 117 КЗпПУ як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Також позивач вважає безпідставною та необґрунтованою позицію відповідача, що компенсація не є складовою грошового забезпечення.

Відповідно до п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України №115/2009, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009, яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням,

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року' в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Крім того, згідно із правовою позицією Верховного суду України від 04.05.2018 року (справа №808/858/16) грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати.

Також безпідставним є посилання відповідача на нібито пропущення строку позовної давності, оскільки для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України. (Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 24сІчня 2019 року в справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року в справі 823/761/17, від 25 липня 2019 року в справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19.)

Зважаючи на те, що остаточний розрахунок був проведений 17.06.2020 року, відтак строк позовної давності в даному випадку не пропущене.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Згідно з посвідченням Серії НОМЕР_2 , виданому 17.12.2015 року, позивач є учасником бойових дій.

Наказом командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12.03.2018 року №100-ос позивача звільнено у запас відповідно до підпункту ї п.1 ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Наказом від 13.04.2018 року №160-ос ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а з 13.04.2018 року виключений із списків особового складу та з усіх видів забезпечення (а.с.9).

Наказом від 13.04.2018 року №160-ос не було вирішено питання виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій передбачену ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яку він не використав.

Позивач дізнавшись у 2020 році про порушення своїх прав звернувся до відповідача про виплату йому компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, яка відповідачем була йому виплачена 17.06.2020 року у розмірі 13689,37грн.

Позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача на його користь середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки) за період із 14 квітня 2018 року по 17 червня 2020 року у розмірі 120 000 грн.

Спірні правовідносини, регламентовані Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ (далі Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), КЗпП України.

Статтею 16-2 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлена додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, зокрема, учасникам бойових дій додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Верховним Судом у зразковій справі №620/4218/18 прийнята постанова від 16.05.2019 року. Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період, визначений підпунктами 17-18 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 року по справі №620/4218/18 зазначив, що, відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 21.08.2019 року залишила без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 року по зразковій справі №620/4218/18.

У постанові ВП Верховного Суду від 21.08.2019 року також зазначено, що грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Таким чином, виплата у добровільному порядку відповідачем позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування положень відповідного законодавства. З урахуванням добровільної сплати військовою частиною вказаної компенсації та висновків Верховного суду посилання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності є неспроможним.

За ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивач вважає, що сума за затримку розрахунку за період з 14 квітня 2018 року по 17 червня 2020 року (794 дні), виходячи із розрахунку 247,82грн у день складає 196 769. 08 грн, але з урахуванням правових позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду щодо можливості зниження вказаної суми просить стягнути 120 000грн.

Згідно з приписами ч. 5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, враховуючи правові висновки Верховного суду викладені у постанові від 04.09.2020 року по справі №260/348/19.

По даній справі суд першої інстанції стягнув з військової частини на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 8 червня 2017 року до 16 січня 2019 року в сумі: 169852,74 грн у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 27.08.2019 року рішення суду першої інстанції скасував і прийняв нове, яким позов задовольнив частково: зобов`язав Мукачівський прикордонний загін виплатити на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі: 16753,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір виплати за час затримки розрахунку при звільненні, застосував принцип співмірності, враховуючи те, що сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні у 84 рази перевищує суму, належну до виплати ОСОБА_1 (відповідач не виплатив 2020,76 грн, тоді як суд першої інстанції стягнув 169852,74 грн компенсації).

Залишаючи без змін рішення апеляційної інстанції Верховний суд зазначив, що з аналізу статей 47, 116, 117 випливає, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпПУ є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02. 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Деякі намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-195цс14, від 13 березня 2017 року у справі №6-259цс17, на які посилається скаржник, а також у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Так, Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпПУ, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпПУ. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та і визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

По даній справі суд враховує, що позивач при звільненні 13.04.2018 року отримавши розрахунок не пред`являв вимог щодо неповного з ним розрахунку. Доводи позивача щодо не роз`яснення йому законодавчих норм та його правову необізнаність суд вважає неспроможними. Позивач звернувся до відповідача через два роки після звільнення, незважаючи на те, що подібні спірні правовідносини розглядались судами та вже 16.05.2019 року була прийнята постанова Верховного суду по зразковій справі щодо нарахування та виплати військовослужбовцям компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Суд також враховує добровільну сплату військовою частиною вказаної компенсації за заявою військовослужбовця та розмір вказаної компенсації - 13689,37грн, яка перерахована позивачу 17.06.2020 року. З урахуванням всіх обставин суд вважає співмірним та розумно збалансованим між інтересами працівника та роботодавця компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 15 тис гривен.

Згідно ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує, відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 242-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки) за період із 14.04.2018 року по 17.06.2020 року у розмірі 15 000,00 (тридцяти тисяч)гривен.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.