Справа № 640/21256/20
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2020-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

23 жовтня 2020 року м. Київ № 640/21256/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Кармазін О.А., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - ліквідаційної комісії
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання періоду вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, код ЄДР: 00032684), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - ліквідаційної комісії (87517, м. Маріуполь, пр-т Нахімова, 86, код ЄДР: 08592158), в якому просить суд:

1) визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 22.06.2020 № 14 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого відділення Авдіївського міського відділу поліції Донецької області у запас Збройних Сил України за п.64 «г» через скорочення штатів;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого Авдіївського MB Донецької області з 22.06.2020;

3) визнати період вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення судом рішення.

4) зобов`язати запропонувати ОСОБА_1 посади в ГУНП Донецької області.

До суду з даним позовом позивач звернувся 04.09.2020, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду, проставлено на конверті, в кому надійшла позовна заява.

Ухвалою суду від 10.09.2020 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та було запропоновано надати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом із обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

При цьому, залишаючи позовну заяву без руху, суддею була звернута увага позивача на те, що згідно з п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивачем у первинній позовній заяві в якості відповідачів визначив: (1) Міністерство внутрішніх справ України та (2) Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - ліквідаційна комісія.

Разом з тим, з прохальної частини позовної заяви видно, що зміст позовних вимог позивачем звернуто лише до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, а відтак, судом звернута увага позивача на те, що позовна заява не містить позовних вимог щодо кожного з відповідачів, зокрема, відсутні позовні вимоги та виклад обставин щодо їх обґрунтування в частині зазначеного відповідача - Міністерства внутрішніх справ України.

Також, судом була звернута увага позивача на те, що у позовній заяві позивач також просить суд, зокрема, зобов`язати запропонувати ОСОБА_1 посади в ГУ НП Донецької області. Між тим, позивач у прохальній частині позовної заяви не конкретизує, кого саме він просить суд зобов`язати запропонувати йому посаду в ГУ НП Донецької області.

Крім того, була звернута увага на те, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд, зокрема, визнати період вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення судом рішення, а відтак було зосереджено увагу на те, що не є зрозумілим, хто саме має визнати період вимушеного прогулу позивача з 06.11.2015 та чому саме з 06.11.2015, зважаючи на те, що позивач оскаржує наказ про своє звільнення від 22.06.2020.

Крім іншого, судом також була звернута увага позивача на вимоги ч. 5 ст. 122, ч. 6 ст. 161, та ч. 1 ст. 123 КАС України щодо місячного строку звернення до суду та про необхідність надати заяву про поновлення строку звернення до суду.

Більш того, підставою для залишення позовної заяви без руху слугували також обставини надання до позовної заяви документів, які не засвідчені у визначеному законодавством порядку, а також те, що позивачем у позовній заяві визначено Головне управління Національної поліції України в якості зацікавленої особи, тобто статус не передбачений КАС України, та зазначено код ЄДР: 40108578, який належить іншій юридичній особі - Національній поліції України.

На підставі зазначеного, ухвалою суду від 16.09.2020 позовну заяву позивача залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду:

1) уточненої позовної заяви із приведенням позовної заяви у відповідність до вимог п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 та вимог ч. 1 ст. 5 та ч. 2 ст. 245 КАС України із зазначенням чіткого та зрозумілого змісту позовних вимог, звернутих щодо кожного з відповідача або уточнити склад відповідачів у справі та визначитись з питанням щодо заявлених позовних вимог та із зазначенням відомостей з ЄДР, який підтверджує правоздатність Головного управління Національної поліції України та із зазначенням належного статуту учасника справи відносно такої особи;

2) заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом із обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

3) оригіналів або належним чином засвідчених копій доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Вказана ухвала отримана позивачем 05.10.2020 за штриховим ідентифікатором № 232.

19.10.2020 від позивача до суду надійшов супровідний лист, в якому зазначено, що до вказаного супровідного листа додаються уточнена позовна заява, заява про поновлення строку звернення до суду та належним чином засвідчені копії доказів, що підтверджують обставини, на яких гуртуються вимоги позивача.

Ознайомлюючись з наданим позивачем на усунення недоліків позовної заяви документами, суд звертає увагу на наступне.

Так, у наданій на усунення недоліків уточненої позовної заяви, позивач просить суд:

1) визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 22.06.2020 №14 о/с, яким ОСОБА_1 був звільнений зі служби з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Донецької області у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» через скорочення штатів;

2) (нова вимога) зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «з» (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації);

3) зобов`язати Національну поліцію України (особу яка не є відповідачем у справі) запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної Поліції на території м. Києва;

4) визнати період вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення судом рішення (вказана вимога була завалена позивачем також у первинній позовній заяві);

5) (нова вимога) cтягнути з Міністерства внутрішніх справ України, як з головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу грошові кошти за період вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення рішення судом;

6) (нова вимога) cтягнути з Міністерства внутрішніх справ України як з головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу несплачену одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі - 3563,82 грн.

З даного приводу суд зазначає про наступне.

1. Тобто, як видно з уточненої позовної заяви, позивачем звернуті позовні вимоги у тому числі і до Національної поліції України в частині зобов`язати Національну поліцію України запропонувати ОСОБА_1 вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної Поліції на території м. Києва.

Між тим, в уточненій позовній заяві, якості відповідачів позивачем визначено: (1) Міністерство внутрішніх справ України та (2) Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - ліквідаційну комісію.

Відтак, позивачем в уточненій позовній вимоги зміст позовних вимог звернутий у тому числі до особи - Національної поліції України, яка позивачем в якості відповідача у позовній заяві не визначена.

При цьому, суд повторно звертає увагу позивача на вимоги п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України, які передбачають, що в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Тобто, іншими словами, зміст позовних вимог має бути звернутий позивачем виключно до осіб, які мають статут відповідача (відповідачів).

Натомість, як вже було зазначено вище судом, позовні вимоги позивача звернуті, у тому числі до Національної поліції України, яка не має статусу відповідача у даній справі, з огляду на що позивачем, при поданні уточненої позовної заяви, знову недотримано вимоги п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України.

При цьому, варто додати, що, в порушення вимог ч. 3 ст. 161 КАС України, позивачем не надано доказів сплати судового збору, у розмірах, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», оскільки вимога зобов`язального характеру, не підпадає під дію норми п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

2. В уточненій позовній заяві заявлено також вимогу щодо зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «з» (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації).

Однак, суд звертає увагу позивача на те, що в порушення вимог ч. 1, п.п. 4, 5 та 9 ч. 5 ст. 160 КАС України вказана вимога не містить викладу обставин щодо її обґрунтування, оскільки не є зрозумілим, яким чином позивач просить суд зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області звільнити позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «з» (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації) зважаючи на те, що наказом від 22.06.2020 № 14 о/с, позивача звільнено зі служби з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого відділення Авдіївського міського відділу поліції Донецької області у запас Збройних Сил України за п.64 «г» через скорочення штатів, натомість в уточненій позовній заяві позивач не просить суд поновити його в органах внутрішніх справ.

Більш того, за вказану вимогу позивачем також не сплачено судового збору у розмірах, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», оскільки вказана вимога зобов`язального характеру, не підпадає під дію норми п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

3. Більш того, в уточненій позовній заяві позивачем разом з вимогами щодо оскарження наказу про звільнення одночасно заявлено вимогу щодо стягнення з Міністерства внутрішніх справ України одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі - 3563,82 грн..

Між тим, суд звертає увагу позивача на те, що, по-перше, заявлені позивачем вимоги є взаємовиключними, оскільки одні вимоги стосуються щодо оскарження звільнення позивача, а інша стосуються стягнення одноразової грошової допомоги, яка не була позивачу виплачена під час його звільнення. По-друге, позивач у позовній заяві, в порушення вимог ч. 1, п.п. 4, 5 та 9 ч. 5 ст. 160 КАС України, не обґрунтовує, чому саме з Міністерства внутрішніх справ України позивач просить суд стягнути одноразову допомогу при звільненні, зважаючи на те, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ саме з юридичної особи - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

4. Крім того, в уточненій позовній заяві позивач знову ж таки заявляє вимогу про визнання періоду вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення судом рішення.

Між тим, по-перше, позивач знову ж таки - не уточнює, кого саме позивач просить визнати період вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення судом рішення, по-друге, як було акцентовану увагу позивача ухвалою без руху від 16.09.2020, позивач має право просити про захист свого порушеного права шляхом заявлення позовних вимог, які узгоджуються з ч. 1 ст. 5 КАС України, а саме:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відтак, вимога позивача щодо визнання періоду вимушеного прогулу з 06.11.2015 по дату ухвалення судом рішення не узгоджується з вимогами, передбаченими ч. 1 ст. 5 КАС України, з огляду на що недоліки позовної заяви позивачем в цій частині усунуті не були.

5. Щодо строку звернення до суду та надання позивачем заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом із обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску, то суд зазначає про наступне.

Так, на виконання вимоги ухвали суду від 16.09.2020 позивачем надано лист паперу із назвою «заява про поновлення строку звернення до суду», в якій зазначено, що спірний наказ про звільнення позивачем був отриманий шляхом надіслання на його мобільний телефон по мобільній програмі «ватсап», після чого, він звернувся за отриманням своєї трудової книжки, яка надійшла позивачу засобами потового зв`язку через оператора «Нова пошта» 15.07.2020.

Вказаний лист паперу із текстом не підписаний заявником.

За вказаним текстом позивач додає, що у період з 18.08.2020 він перебував на самоізоляції у зв`язку із обов`язковою обсервацією (карантинні обмеження), а відтак він не міг належним чином проконтролювати та виконати свої процесуальні обов`язки, у зв`язку із чим пропустив процесуальний строк з поважних причин.

Позивач у заяві про поновлення процесуальних строків звернення до суду додає, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, З90, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

При цьому, позивач зазначає, що враховуючи зміни які були внесені до КАСУ, а саме: «пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Закон набирає чинності додати, що протягом цього 20-денного строку сторони мають право на продовження процесуальних строків з підстав, що встановлені цим Законом».

Відтак, позивач просить суд поновити процесуальні строки для звернення до суду з метою захисту його порушених прав.

Вирішуючи питання поновлення позивачу процесуальних строків на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає про наступне.

Перше та найголовніше, - лист із назвою «заява про поновлення строку звернення до суду» не скріплений власноручним підписом особи, яка її подала.

При цьому, відповідно до ч. 10 ст. 44 КАС України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Відтак, зважаючи на те, що документ із назвою «заява про поновлення строку звернення до суду», в порушення вимог ч. 10 ст. 44 КАС України не скріплений власноручним підписом особа, яка його подала, відтак не може вважатися юридично значимим, з огляду на що суд кваліфікує вказані дії позивача, як неподання суду заяви про поновлення процесуальних строків на звернення до суду.

Разом з тим, по-друге, навіть виходячи із надрукованого тексту, який не скріплений власноручним підписом особи, суд вважає за можливе звернути увагу позивача на наступні обставини щодо перебігу процесуальних строків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239) «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 до 24.04.2020 на усій території України встановлено карантин.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 шляхом заміни у пункті 1 цифр і слова « 24 квітня» цифрами і словом « 11 травня».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 шляхом заміни у пункті 1 цифри і слово « 11 травня» замінити цифрами і словом « 22 травня».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, продовжено з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, якими цифри і слово « 22 червня» замінено цифрами і словом « 31 липня».

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, продовжено з 22 липня 2020 року до 31 серпня 2020 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Разом з тим, 18.06.2020 Верховною Радою України прийнято Закон України № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», пунктом 2 якого встановлено, що Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

16.07.2020 вказаний Закон опубліковано у Голосі України №№ 119-120 та в Урядовому кур`єрі за № 135, з огляду на що 17.07.2020 Закон України № 731-IX набрав чинності.

Відтак, строки, продовжені Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчилися 06.08.2020, тобто після спливу 20-ти днів після набрання чинності Закону України від 18.06.2020 № 731-IX, з огляду на що починаючи з 07.08.2020, особа має право звертатися до суду, у строк, визначений законодавством, зокрема, до адміністративного суду, у строки встановленні ст. 122 КАС України. При цьому, у разі пропуску строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України, суд за заявою, зокрема, учасників справи, поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Так, як зазначив позивач у непідписаному листі із назвою «заява про поновлення процесуальних строків» спірний наказ про звільнення позивачем був отриманий шляхом надіслання на його мобільний телефон через додаток «Ватсап», після чого, він звернувся за отриманням своєї трудової книжки, яка надійшла позивачу засобами потового зв`язку через оператора «Нова пошта» 15.07.2020.

Тобто, зважаючи на те, що позивач не уточнює дату отримання ним на мобільний телефон через додаток «Ватсап» оскаржуваного наказу, суд поєднує перебіг процесуальних строків звернення до суду з датою отримання позивачем його трудової книжки, тобто 15.07.2020.

Отже, зважаючи на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався 15.07.2020, починаючи з 16.07.2020 (наступний день, який слід за днем отримання трудової книжки) у позивача почався перебіг місячного строку (ч. 5 ст. 122 КАС України) на звернення до суду за захистом свої прав, який закінчився 14.08.2020.

При цьому, позивач додає, що у період з 18.08.2020 він перебував на самоізоляції у зв`язку із обов`язковою обсервацією (карантинні обмеження), а відтак він не міг належним чином проконтролювати та виконати свої процесуальні обов`язки, у зв`язку із чим пропустив процесуальний строк з поважних причин.

В той же час, суд звертає увагу позивача на те, що, (перше) перебіг місячного строку звернення до суду закінчився 14.08.2020, тобто до 18.08.2020 - перебування позивача на самоізоляції у зв`язку із обов`язковою обсервацією, друге, позивачем не надано жодних доказів перебування позивача на самоізоляції та не надано жодних доказів, які б зобов`язували позивача перебувати на обов`язковій обсервації саме у період з 18.08.2020, третє, суд звертає увагу позивача на те, що зважаючи на те, що перебіг місячного строку на звернення позивача до суду почав свій відлік з 16.07.2020, тобто під час дії карантину, вимоги Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX в частині проведення процесуальних строків звернення до суду на перебіг такого місячного строку (з 16.07.2020 по 14.08.2020) не розповсюджувалися, оскільки Законом № 540-IX було передбачено продовження на період дії карантину лише тих строків, які за загальними правилами обрахунку строків, передбачених ст. 122 КАС України, закінчувалися саме в період дії Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX. Натомість як вже було зазначено вище судом продовжені Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчилися 06.08.2020, тоді як місячний (основний) строк на звернення до суду у позивача почав свій перебіг з 16.07.2020 та закінчився 14.08.2020, тобто після втрати чинності Закону № 540-IX.

При цьому, суд повторно звертає увагу позивача на те, що у відповідності до ч. 3 розділу VI Прикінцеві положення суд за заявою, зокрема, учасників справи, поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У даному випадку, як вже зазначалося, вказана заява не подана (подано лист паперу ніким не підписаний).

Також не надано жодних доказів які б надали суду можливість визнати причини пропуску такого строку на звернення до суду поважними і такими що були зумовлені обтяженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Варто звернути увагу позивача на те, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд звертає увагу позивача на те, що дотримання строку звернення до суду, не є формальним ставленням суду до учасників справи. Ігнорування або неправильне застосування строків звернення до суду, призведе до порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права та, відповідно не забезпечення належного відправлення правосуддя.

Суд також акцентує увагу суду на те, що відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При цьому, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

Слід наголосити, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Суд звертає увагу позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з п. 1 п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк. Позовна заява також повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи вищевказане, у сукупності а також зважаючи пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин, та беручи до уваги те, що позивачем не подано заяви про поновлення строку звернення до суду, а наданий до суду документ із назвою «заява про поновлення строку звернення до суду» не скріплений власноручним підписом особи, кваліфіковано судом як не юридично значимий документ, а також беручи до уваги те, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду надано уточний адміністративний позов, який не відповідає вимогам ст. 160 та 161 КАС України, суд приходить до висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, яку залишено без руху

Відтак, позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись ст. 123, ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву. Копія позовної заяви залишається в суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч. 7 ст. 169 КАС України ухвала може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293 -- 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін