Справа № 380/2085/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/2085/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Кушика Й.-Д. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Ониськів А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до Міністерства юстиції України , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) , місцезнаходження: 79013, м. Львів, пл. Шашкевича, 1, в якому позивач, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 29.05.2020, 19.10.2020, просить:

- стягнути з Міністерства юстиції України та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на його користь: 373146,24 грн середнього заробітку за час затримки виконання постанови Верховного Суду у справі № 813/5500/14 без урахування обов`язкових платежів та податків; 1115516,77 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку без урахування обов`язкових платежів та податків; 25765,24грн різниці між надбавкою за ранг без урахування обов`язкових платежів та податків; 7198,36грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; 125187,30 грн надбавки за вислугу років без урахування обов`язкових платежів та податків; 24770,68грн різниці компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавкою без виключення обов`язкових платежів та податків; 31182,59 грн індексації заробітної плати; 33743,82грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації.

Ухвалою від 30.03.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 13.07.2020 суд залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу строк для усунення зазначених у ній недоліків.

Ухвалою від 14.09.2020 суд продовжив розгляд справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі не виконали постанову Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14 в частині поновлення позивача на посаді, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання вказаної постанови. Крім цього, суми середнього заробітку за час затримки виконання постанови Верховного Суду у справі № 813/5500/14; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку без урахування обов`язкових платежів та податків; різниці між надбавкою за ранг без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; надбавки за вислугу років без урахування обов`язкових платежів та податків; різниці компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; індексації заробітної плати; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації позивач обґрунтовує висновками судової-економічної експертизи від 28.05.2020 № 22, від 19.10.2020 № 26.

05.05.2020 представник Міністерства юстиції України подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечила. Відзив обґрунтований тим, що Міністерство юстиції України не є боржником з виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14. Крім цього, позовні вимоги є передчасними, оскільки позивач не звертався до ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Львівській області із заявою про визнання перед ним боргу та включення його до реєстру кредиторів.

У відповіді на відзив від 13.05.2020 позивач зазначив, що доводи відповідача щодо відсутності правонаступництва чи часткового правонаступництва є безпідставними, оскільки суперечать постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14.

У запереченнях на відповідь на відзив від 18.05.2020 представник Міністерства юстиції України зазначила ті ж аргументи, що й у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позовних вимог заперечила. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Верховного Суду від 22.05.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби "Про звільнення ОСОБА_1 " від 29.05.2007 №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області "Про звільнення ОСОБА_1 " від 30.05.2007 №441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допущено до негайного виконання. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 залишено без змін.

22.05.2019 Верховний Суд видав виконавчий лист №813/5500/14 щодо поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника (боржник - Головне територіальне управління юстиції у Львівській області).

У зв`язку з невиконанням відповідачами постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 в частині поновлення на посаді, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Стаття 43 Конституції України передбачає право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В частині шостій статті 235 КЗпП України зазначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною третьою статті 14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом

Стаття 370 КАС України визначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

В абзаці першому пункту 10 Порядку № 100 встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Як встановив суд, постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Львівській області поновити позивача з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника.

Суд критично оцінює аргументи представника Міністерства юстиції України про те, що на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції не покладено обов`язку з поновлення позивача на посаді, виходячи з такого.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі - Постанова) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1.

Відповідно до пункту 2 Постанови утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

В абзаці першому пункту 3 Постанови встановлено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 вказаної постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

Згідно з абзацом третім пункту 3 Постанови міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 вказаної Постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.10.2019 за номером 0048768 утворено Західне міжрегіональне управлінням Міністерства юстиції (м. Львів).

Таким чином, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Львівській області, а тому на нього покладено обов`язок з виконання постанови Верховного Суду в частині поновлення позивача на посаді.

Суд вказує на те, що станом на день розгляду справи Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) не надало доказів щодо виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 в частині поновлення позивача на посаді.

Відтак, із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 з 23.05.2019 по дату постановлення рішення у цій справі.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26 середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 становить 373146,24 грн без урахування обов`язкових платежів та податків.

Водночас суд зауважує, що у вказаному висновку взятий за основу період з 23.05.2019 по 16.10.2020. Тобто, таким висновком не враховано, що станом на 19.10.2020 постанову Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 в частині поновлення позивача на посаді не виконано.

Отже, виходячи з того, що середньоденний заробіток позивача починаючи з 07.02.2020 становить 1101,57 грн, то із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 з 23.05.2019 у розмірі 374247,81 грн (373146,24 грн + 1101,57 грн) без урахування обов`язкових платежів та податків.

Суд вказує на те, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) не надало жодних заперечень та доказів, які б спростовували розрахунки, наведені висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку, то суд дійшов наступних висновків.

Стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон України №2050-ІІІ) визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту зазначеної норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до статті 2 Закону України № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності вказаним Законом.

Під доходами у вказаному Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

- пенсії;

- соціальні виплати;

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Приписами статей 3, 4 Закону України № 2050-III обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону України №2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За таким регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому необхідно зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону України №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону України №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 09.07.2020 у справі №814/774/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку за період з 30.05.2007 по 19.10.2020, яка, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26, становить 1115516,77 грн без урахування обов`язкових платежів та податків.

Суд вказує на те, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) не надало жодних заперечень та доказів, які б спростовували розрахунки, наведені висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача різниці між надбавкою за ранг, то суд дійшов таких висновків.

У висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26 зазначено, що проведеним економічним розрахунком підтверджено різницю між надбавкою за ранг, врахованою при визначенні середнього заробітку позивача за період з 30.05.2007 по 16.10.2020, та вказаною надбавкою за відповідний період, за умови його подальшої роботи та присвоєння чергових рангів відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» у розмірі 25765,24 грн.

З приводу вказаного суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII ранг службовцю присвоюється відповідно до займаної посади, рівня професійної кваліфікації та результатів роботи. Для присвоєння чергового рангу в межах відповідної категорії посади державний службовець повинен успішно відпрацювати на займаній посаді два роки. За виконання особливо відповідальних завдань державному службовцю може бути присвоєно черговий ранг достроково в межах відповідної категорії посад.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок (частина друга статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII).

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності. Протягом строку застосування дисциплінарного стягнення, а також протягом шести місяців з дня отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності черговий ранг державному службовцю не присвоюється. Такі періоди не зараховуються до строку, зазначеного в абзаці першому вказаної частини.

Заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з надбавки за ранг державного службовця (пункт 3 частини другої статті 50 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII).

З наведених положень вбачається, що виплата державному службовцю надбавки за ранг можлива лише після присвоєння чергового рангу у межах відповідної категорії посад.

Виходячи з того, що позивачу не присвоювалися чергові ранги за період з 30.05.2007 по 19.10.2020, то суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача різниці між надбавкою за ранг.

З огляду на вказаний висновок, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за ранг.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача надбавки за вислугу років, то суд вказує наступне.

У висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26 зазначено, що проведеним економічним розрахунком підтверджено різницю між надбавкою за вислугу років, врахованою при визначенні середнього заробітку позивача за період з 30.05.2007 по 16.10.2020, та вказаною надбавкою за відповідний період, за умови його подальшої роботи та зростання стажу згідно з вимогами Закону України «Про державну службу» у розмірі 125187,30 грн.

З приводу вказаного суд зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з надбавки за вислугу років (пункт 2 частини другої статті 50 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

З наведених положень випливає, що надбавка за вислугу років встановлюється залежно від стажу державної служби. Суд вказує на те, що позивача станом на 19.10.2020 не поновлено на посаді, тобто його стаж роботи за період з 30.05.2007 по 19.10.2020 не зараховано до стажу державної служби, який дає право на виплату надбавки у відповідному розмірі.

Відтак, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача різниці між надбавками за вислугу років.

З огляду на вказаний висновок, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за вислугу років.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача індексації заробітної плати, то суд вказує наступне.

Преамбулою Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон України №1282-XII) встановлено, що вказаний Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

У статті 1 Закону України №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону України №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частини другої статті 5 Закону України №1282-XII).

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону України №1282-XII).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункт 4 Порядку №1078).

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 19.07.2019 у справі №240/4911/18.

Отже, з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) необхідно стягнути на користь позивача індексацію заробітної плати за період з 30.05.2007 по 19.10.2020, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26, у розмірі 31182,59 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації за період з 30.05.2007 по 19.10.2020, яка, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26, становить 33743,82 грн без урахування обов`язкових платежів та податків.

Суд вказує на те, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) не надало жодних заперечень та доказів, які б спростовували розрахунки, наведені висновку судово-економічної експертизи від 19.10.2020 № 26.

Щодо позовних вимог до Міністерства юстиції України, то суд зазначає, що позивач до моменту звільнення працював у Головному територіальному управлінні юстиції у Львівській області, правонаступником якого є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), а тому Міністерство юстиції України не є зобов`язаною особою за позовними вимогами, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних з проведенням судово-економічної експертизи, суд зазначає таке.

Згідно із пунктом 3 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Суд встановив, що позивач уклав з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) договір на проведення судово-економічної експертизи від 21.05.2020 №21/05/2020.

Згідно з актом приймання-передачі послуг № 1 від 28.05.2020 виконавець передав, а замовник прийняв надані послуги з проведення судово-економічної експертизи відповідно до умов договору від 21.05.2020 № 21/05/2020. Загальна вартість послуги за вказаним актом становить 7191,36 грн.

Згідно з рахунком фактурою від 21.05.2020 № 21/05/20 ціна за проведення судово-економічної експертизи становить 7191,36 грн.

Позивач здійснив оплату за вказаним договором у розмірі 7191,36 грн, що підтверджується квитанцією від 27.05.2020 № ПН2132247.

Крім цього, позивач уклав з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) договір на проведення судово-економічної експертизи від 16.10.2020 №16/10/2020.

Згідно з актом приймання-передачі послуг № 1 від 19.10.2020 виконавець передав, а замовник прийняв надані послуги з проведення судово-економічної експертизи відповідно до умов договору від 16.10.2020 №16/10/2020. Загальна вартість послуги за вказаним актом становить 2941,92 грн.

Згідно з рахунком-фактурою від 16.10.2020 № 16/10 ціна за проведення судово-економічної експертизи становить 2941,92 грн.

Позивач здійснив оплату за вказаним договором у розмірі 2941,92 грн, що підтверджується квитанцією від 16.10.2020 № ПН2304071.

Враховуючи часткове задоволення позову, то у відповідності до частини третьої статті 139 КАС України із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно пропорційно стягнути витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 5053,14 грн.

Відповідно до статті 139 КАС України із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2596,85грн, сплачений згідно з квитанцією від 22.07.2020 № 9.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 у розмірі 374247,81 грн без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку, у розмірі 1115516,77 грн без урахування обов`язкових платежів та податків; індексацію заробітної плати у розмірі 31182,59 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації, у розмірі 33743,82 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 : різниці між надбавкою за ранг без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за ранг; надбавки за вислугу років без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за вислугу років відмовити повністю.

Стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) , місцезнаходження: 79013, м. Львів, пл. Шашкевича, 1 за рахунок його бюджетних асигнувань на корить ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 2596,85грн.

Стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) , місцезнаходження: 79013, м. Львів, пл. Шашкевича, 1 за рахунок його бюджетних асигнувань на корить ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 5053,14 грн.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 23 жовтня 2020 року.

Суддя А.Г. Гулик