Справа № 509/4214/20
Суддя: Гандзій Д. М.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/4214/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА про визнання протиправними та скасування повідомлень та рішень, -

ВСТАНОВИВ :

31 серпня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просила суд, визнати протиправним та скасувати : повідомлення Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА № 254 від 25.02.2020 року про обсяг надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги, рішення Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА № 5 від 19.02.2020 року про утримання надміру виплачених сум державної соціальної допомоги та рішення № 6 від 19.02.2020 року Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА про утримання надміру виплачених сум державної соціальної допомоги, мотивуючи їх незаконністю.

У визначений ухвалою суду про відкриття провадження по справі від 06.10.2020 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 162 КАСУ, відповідачі (суб`єкт владних повноважень) на адресу суду своїх заперечень, відзиву або письмових пояснень не надіслав, хоча матеріали позову були отримані останніми, що підтверджується супровідним листом Овідіопольського райсуду Одеської області зі штампом та відміткою про вручення (підписом уповноваженої особи) відповідачів (а.с. 27,32).

Дослідивши матеріали справи та додатково надані суду докази суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом способи (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2013 року за № К/9991/76032/12).

Стаття 9 КАСУ передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Обставини, які визнаються учасниками справи - не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини, визнаної у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи - не є обов`язковою для суду.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Стаття 90 КАСУ передбачає - суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно п. б) ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування, визначені нормами ст.ст. 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» та ст.ст. 116, 118, 121-123 ЗК України.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» № 1768-ІІІ спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Згідно зі статтею 4 цього Закону заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації. У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. До заяви про надання державної соціальної допомоги додаються: документ, що посвідчує особу; довідка про склад сім`ї; декларація про доходи та майно осіб, які входять до складу сім`ї; довідка про наявність та розмір земельної частки (паю). Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» № 1768-ІІІ - державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 7 Закону № 1768-ІІІ - державна соціальна допомога не призначається у випадку, коли у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї (крім сімей, що складаються лише з дітей та осіб, які досягли 65-річного віку або є інвалідами I та II групи, та сімей, в яких є діти-інваліди) є земельна ділянка площею понад 0,6 га, крім випадків, коли така земельна ділянка з незалежних від сім`ї причин не приносить дохід.

Частиною другої статті 7 Закону № 1768-ІІІ передбачено, що за наявності обставин, передбачених, зокрема, в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, державна соціальна допомога може бути призначена місцевою державною адміністрацією на підставі рішень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад у разі, якщо: у складі сім`ї є інвалід; у малозабезпеченій багатодітній сім`ї виховуються троє або більше дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах І-ІV рівнів акредитації, але не довше ніж до досягнення ними 23 років); неможливість отримання будь-яких джерел для існування, пов`язана з тривалою хворобою одного та/або кількох членів сім`ї. Рішення про призначення державної соціальної допомоги у таких випадках приймається на підставі обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яка звернулася за призначенням такої допомоги.

Якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення (частина четверта статті 7 Закону № 1768-ІІІ).

Таким чином, на думку суду, виплата соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям припиняється у разі, коли уповноважений представник малозабезпеченої сім`ї при зверненні до відповідного державного органу із заявою про надання державної соціальної допомоги навмисно подав недостовірні відомості або приховав відомості при призначенні зазначеної допомоги та визначенні її розміру.

На виконання 7 Закону № 1768-ІІІ - Кабінет Міністрів України постановою № 250 затвердив Порядок, пунктом 28 якого встановлено, що якщо сім`єю приховано або навмисно подано недостовірні дані про її доходи та майновий стан, що вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти - органи праці та соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану сім`ї; повідомляють уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі врахування надміру виплачених коштів при виплаті соціальної допомоги у наступні періоди провадять щомісячні відрахування на підставі своїх рішень у розмірі не більш як 20 відсотків суми, що підлягає виплаті; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку.

Отже, в розумінні абзацу п`ятого частини першої статті 7 Закону № 1768-ІІІ - припинення виплати соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї та/або повернення (стягнення) її у випадку, коли у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є земельна ділянка площею понад 0,6 га - можливе тоді, коли відсутні обставини, про те, що така сім`я складається лише з дітей та осіб, які досягли 65-річного віку або є інвалідами І та ІІ групи, та сімей, в яких є діти - інваліди, а також коли така земельна ділянка з незалежних від сім`ї причин не приносить дохід.

Повернення (стягнення) наданої соціальної допомоги за цих умов може застосовуватися у випадку, коли - місцева державна адміністрація на підставі рішень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, та виконавчих комітетів міських і районних у містах рад за результатами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та зібраної інформації про сім`ю, її власність, доходи, майно прийме рішення про відмову в наданні соціальної допомоги.

Законодавець вважає можливим призначати допомогу малозабезпеченій сім`ї і за наявності у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї земельної ділянки площею понад 0,6 га, за умови, що така земельна ділянка не приносить з незалежних від сім`ї причин доходу, а також залежно від того, які саме особи входять до складу цієї сім`ї (зокрема, віку цих осіб і наявності інвалідності) та інших обставин, передбачених частиною другою статті 7 Закону № 1768-ІІІ.

Вказані правові позиції були висловлені у Постанові ВСУ від 07.07.2015 р. № 484/2551/14-а та Постанові ВС від 03.12.2019 р. № № 672/661/17 (провадження № 61-7959св18), в якій зокрема йдеться, щовраховуючи, що у справі, що переглядається, не встановлено, що неповідомлення ОСОБА 1 відомостей про нерухоме майно (серед якого один будинок зруйновано) вплинуло на встановлення права на призначення соціальної допомоги та визначення її розміру, внаслідок чого були надміру виплачені кошти, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для стягнення надміру сплачених грошових коштів відповідачу є законними та обґрунтованими.

З вищевказаного, Верховний Суд зробив висновок про те, що, з урахуванням наведених норм матеріального права, недобросовісність відповідача не призвела до надміру виплаченої соціальної допомоги, а тому відсутні правові підстави для стягнення безпідставно набутих грошових коштів, так як у першу чергу судам необхідно з`ясовувати, чи призвело приховування особою інформації до надмірної виплати їй грошових коштів та лише у разі настання таких наслідків, грошові кошти підлягають стягненню на користь особи, яка здійснила такі виплати. У разі, якщо приховування інформації не призвело до негативних наслідків, зокрема здійснення надмірних виплат, то такі грошові кошти не підлягають поверненню особі, яка їх виплатила.

У справі, що переглядається, судами не встановлено, що приховування інформації щодо нерухомого майна мало наслідком надмірну виплату соціальної допомоги відповідачу; за встановленими судами обставинами особа дійсно відповідала критеріям для отримання зазначеного виду державної соціальної допомоги та члени її сім`ї потребували її отримання.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову, позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Овідіопольської РДА та отримувала допомогу малозабезпеченим сум`ям з 01.03.2019 р. по 30.06.2019 р., з 01.07.2019 р. по 31.08.2019 р., з 01.09.2019 р. по 30.11.2019 р., з 01.12.2019 р. по 31.01.2020 р., а також отримувала допомогу на дітей одиноким матерям з 01.03.2019 р. по 30.06.2019 р., з 01.07.2019 р. по 31.08.2019 р., з 01.09.2019 р. по 30.11.2019 р. та з 01.12.2019 р. по 31.01.2020 р.

Суд встановив, що позивачка є матір`ю двох малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У березні 2020 року, позивачка отримала від Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА повідомлення про обсяг надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги № 254 від 25.02.2020 року, згідно якого вона мали повернути надміру виплачені коштів державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у позмірі 20527,40 грн. та допомоги на дітей одиноким матерям у сумі 36837,86 грн. у зв`язку із наданням недостовірних даних щодо власності на нерухоме майно (а.с. 7).

Позивачкою підтверджено у позові, що на час призначення їй державної допомоги у неї, на праві власності перебувала земельна ділянка АДРЕСА_2, площею 1,4158 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 261001 від 15.03.2005 р. на її ім`я (а.с. 9).

Позивачка зазначає у позові, що задля отримання державної допомоги, вона заповнила Декларацію про доходи та майновий стан осіб, при заповненні якої вона не вказала, що у неї у власності перебуває вказана земельна ділянка. Однак, як стверджує позивачка, дану інформацію вона не мала жодного наміру приховувати чи надавати неправдиву інформацію, так як при оформленні декларації вважала, що має вказати джерела доходу. Однак володіння даною земельною ділянкою не приносить їй будь якого доходу.

Судом встановлено, що незважаючи на те, що позивачка є власницею вказаної вище земельної ділянки, ще 21.06.2016 р. нею була видана нотаріально посвідчена довіреність (реєстр. № 356) її братові ОСОБА_4 на користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою з правом оформлення та реєстрації договорів оренди, внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майн, отриманням відповідних довідок та документів, реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отриманням орендної плати за договорами оренди, укладених від її імені з ТОВ «Перемога» на належну їй земельну ділянку АДРЕСА_2 (а.с. 12).

У 2016 році, братом позивачки ОСОБА_4 було укладено Договір оренди вказаної земельної ділянки.

Відповідно Довідки № 23 від 17.02.2020 року, виданої ПАТ «Перемога» орендна плата становить : 2018 рік в сумі 2500 грн, та утримано ПДФО в сумі 450 грн. і військовий збір - 37,50 грн. ; 2019 рік в сумі 2500 грн., та утримано ПДФО в сумі 450 грн. і військовий збір - 37,50 грн. (а.с. 10).

Тобто дохід з оренди земельної ділянки щороку складав 2012,50 грн., а в місяць 167,70 грн.

Згідно Довідки ПАТ «Перемога» № 47 від 12.03.2020 р., належну позивачці натуроплату за земельний пай у розмірі 1/2 частини з 2018 по 2019 роки включно - отримував її брат ОСОБА_4 згідно договору оренди землі та довіреності від 21.06.2016 р. (а.с. 11).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що володіння даною земельною ділянкою не приносить позивачці будь-якого доходу, а тому інформація щодо права власності на земельну ділянку в даному випадку не є прихованою, з огляду на те, що суду було доведено, що будь-якого доходу від оренди землі позивачка не отримує і зворотнє не було доведено суду відповідачами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Рішенням Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенством права є панування права в суспільстві, яке вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

Принцип верховенства права включає в себе свободу від свавілля та перекликається із принципом законності, що у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 6 КАС України - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 р. (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, вказавши, що ризик будь-якої помилки державного органу має бути покладений на державу, помилки не можуть виправляти за рахунок осіб, яких вони стосуються і викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження - не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Також, згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішеннях у справах «Мелахер та інші проти Австрії», «Пайн Веллі Девелопмент та інші проти Ірландії», «Прессос Компанія Навьєра А.Т. та інші проти Бельгії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також ЄСПЛ зазначив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому.

Відповідно до рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним, а згідно рішень «Гентріх проти Франції» та «Кушоґлу проти Болгарії» вимога щодо законності вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що виключає свободу від свавілля.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Розглядаючи питання ефективного засобу правового захисту Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в п. 114 Рішення від 10 вересня 2010 року у справі «Макфарлейн проти Ірландії» (заява № 31333/06), п. 38 Рішення Великої Палати від 29 березня 2006 року у справі «Ріккірді Піссаті проти Італії» (заява № 62361/00) зазначив, що засіб є ефективним тільки якщо він доступний та достатній.

В силу п. 255 Рішення ЄСПЛ від 12 грудня 2012 року у справі «Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (заява № 39630/09) та п. 152 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/06) від 26 жовтня 2000 року засіб повинен бути ефективним на практиці й по закону, а згідно п. 36-40 Рішення від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява № 41526/10) при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника.

У своєму рішенні від 17 березня 2009 року у справі «Хутман і Меус проти Бельгії» (заява № 9411/05) п. 44 ЄСПЛ зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

В свою чергу Верховний суд України своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1265а15, вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним (що узгоджується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до Постанови Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року по справі № 457/1003/15-а рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та національної судової практики, та беручи до уваги наведені вище норми матеріального права, суд дійшов висновку, що недобросовісність позивачки ОСОБА_1 - не призвела до надміру виплаченої соціальної допомоги, а тому на думку суду - відсутні правові підстави для стягнення безпідставно набутих грошових коштів, так як дії позивачки щодо приховування інформації не призвели до негативних наслідків, зокрема здійснення на її користь надмірних виплат, а тому такі грошові кошти не підлягають поверненню особі, яка їх виплатила, в даному випадку відповідачам.

У справі, що переглядається, судами не встановлено, що приховування інформації щодо нерухомого майна мало наслідком надмірну виплату соціальної допомоги позивачці, і за встановленими судом обставинами, позивачка дійсно відповідала критеріям для отримання зазначеного виду державної соціальної допомоги та члени її сім`ї потребували її отримання, а тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову, який підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2,5,6,9,72-80,90,94,192,210,211,217,225,227,228,241-247,250,251,258,259,263-268 КАС України, Конституцією України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» № 1768-ІІІ, ст.ст. 1212,1215 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА про визнання протиправними та скасування повідомлень та рішень - задовольнити ;

2.Визнати протиправним та скасувати : Повідомлення Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА № 254 від 25.02.2020 року про обсяг надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги, Рішення Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА № 5 від 19.02.2020 року про утримання надміру виплачених сум державної соціальної допомоги та Рішення № 6 від 19.02.2020 року Управління соціального захисту населення Овідіопольської РДА про утримання надміру виплачених сум державної соціальної допомоги.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 22.10.2020 р.

Суддя Гандзій Д.М.