Справа № 1.380.2019.005817
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005817 пров. № А/857/8352/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання: Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Кравців О.Р., час ухвалення судового рішення 16 год 39 хв у м. Львові, час складання повного тексту судового рішення 19 червня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просила визнати протиправними та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС) про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2655-54 від 13.08.2019 та вимогу Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2655-54 від 06.11.2019.

Позов мотивований тим, що на момент набрання чинності змін до законодавства стосовно сплати єдиного соціального внеску (далі ЄСВ), вона не була зареєстрована як підприємець та не здійснювала підприємницьку діяльність. У період 2017-2018 років працювала як найманий працівник за трудовим договором, а внески сплачував за неї роботодавець.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що у зв`язку з набранням чинності Закону України №1774 від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI), встановлено застереження - обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року. Крім того, згідно Закону №2464-VI, фізичні особи-підприємці (далі - ФОП) та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску. ФОП, які одночасно є найманими працівниками підприємства, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання звітності за себе як ФОП. Право на звільнення від сплати єдиного внеску у 2017-2018 роках за себе мали ФОП, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Також, позивачем пропущено строк оскарження вимог відповідно до абз.9 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Від представника позивача Олексишина І.Б. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача. Проте, колегія суддів вважає, що таке не підлягає до задоволення, оскільки його ініціатором не було додано документ, який підтверджує повноваження представляти інтереси позивача у Восьмому апеляційному адміністративному суді.

Разом з тим, з урахуванням положень статті 313 КАС України, колегія суддів вважає, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи та не вбачає підстав для визнання її участі обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Нестеровича Б.В., який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 у період 2017-2019 років працювала за трудовим договором, укладеним з ОСОБА_2 , як найманий працівник продавцем у магазині, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 та копіями трудових договорів за вказаний період. У цей період роботодавець сплачувала за позивача ЄСВ у розмірах, визначених законодавством. Вказана обставина не заперечується ГУ ДПС та підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 (форма ОК-7).

13.08.2019 ГУ ДФС сформувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2655-54 по ЄСВ у сумі 23785,08 грн.

06.11.2019 ГУ ДПС сформувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2655-54 по ЄСВ у сумі 26539,26 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в контексті положень Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за неї у спірний період нараховував та сплачував роботодавець, як страхувальник в розмірі, не менше мінімального внеску, що виключає обов`язок з його сплати позивачем як особою, що зареєстрована як ФОП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон №2464-VI.

Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України, працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, платники єдиного внеску, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску, орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність, склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно абз.2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, а саме : підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статі 4 цього Закону, з-поміж інших платників єдиного внеску визначено також ФОП, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз.1 п.1, п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується : для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини, щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу ФОП Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як ФОП, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 та у постанові від 23.01.2020 по справі №480/4656/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як ФОП, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення положень Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як ФОП (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період 2017-2019 років перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_2 .

За вказаний період роботи роботодавець із нарахованої заробітної плати сплачував за ОСОБА_1 ЄСВ, що підтверджується відповідними довідками та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, а отже, на думку колегії суддів, на позивача не може бути покладено обов`язок сплачувати страхові внески як ФОП, оскільки це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті їх сплати.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.09.2019, станом на 01.01.2017 записів стосовно ФОП ОСОБА_1 у реєстрі не знайдено, чого відповідачем також не спростовано.

Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту.

Статтею 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод та законних інтересів. Законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску має право захищати свої права та законні інтереси, а також права та законні інтереси застрахованих осіб, на користь яких він сплачує єдиний внесок, у тому числі в суді.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абз.5 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI).

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі (абз.10 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI).

Верховний Суд у постановах від 31.01.2019 по справі №802/983/18-а, від 17.07.2019 по справі №0740/1050/18, від 08.08.2019 по справі №480/106/19 вказав, що при оскарженні рішення податкового органу, прийнятого в межах Закону №2464-VI, строк звернення до адміністративного суду, визначений положеннями п.56.18 ст.56, ст.102 ПК України не застосовується.

Таким чином, загальний строк для звернення до суду з адміністративним позовом становить шість місяців, проте у справах щодо оскарження вимог про сплату боргу з ЄСВ, пред`явлених в межах Закону №2464-VI, такий становить 10 днів та починає обчислюватись з моменту надходження такої вимоги.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами у справі, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2655-54 від 13.08.2019 позивач отримала 29.09.2019.

06.09.2019 позивач звернулася до начальника Стрийського управління Головного управління ДФС у Львівській області про скасування нарахування ЄСВ, яке здійснено помилково, на якому міститься відмітка про одержання, проте представник відповідача жодних доказів розгляду заяви позивача не надав.

Стосовно доводів представника відповідача з покликанням на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 28.05.2020 по справі №200/11547/19-а, колегія суддів зазначає, що обставини наведених справ є відмінними від даної, оскільки в досліджених Верховним Судом правовідносинах адресати отримували оспорювані ними податкові вимоги, а у справі №140/1757/19 позивач оскаржила вимогу до суду після її оскарження в адміністративному порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо не допущення позивачем тривалого необ`єктивного зволікання з поданням позовної заяви та пропуску строку звернення до суду з поважних причин.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010) : згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09.12.1994, серія A,303-A, п. 29).

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваних вимог та наявність підстав для їх скасування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року по справі №1.380.2019.005817 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 23.10.2020.