Справа № 140/11270/20
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року 12:25 ЛуцькСправа № 140/11270/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Литвиненко І.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Лех А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до Державної екологічної інспекції в Одеській області (далі - відповідач, суб`єкт владних повноважень) про визнання протиправним та скасування наказу від 01 липня 2020 року №176-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення позивача на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правового забезпечення Державної екологічної інспекції в Одеській області, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 11000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 21 травня 2018 року по 16 липня 2020 року працював у Державній екологічній інспекції в Одеській області, 30 червня 2020 року останній подав заяву про надання частини щорічної основної відпустки з 01 липня 2020 року терміном 15 днів та заяву про звільнення з 16 липня 2020 року.

В подальшому 02 липня 2020 року позивачем направлено на адресу відповідача дві заяви про відкликання заяви про звільнення від 30 червня 2020 року, які отримані суб`єктом владних повноважень через засоби поштового зв`язку рекомендованим листом 06 липня 2020 року, однак всупереч його волевиявлення наказом Державної екологічної інспекції в Одеській області від 01 липня 2020 року №176-о ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу».

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі двох посадових окладів в загальній сумі 11000,00 грн. зазначає, що відповідач своїми діями призвів до його моральних страждань, оскільки робота була єдиним джерелом заробітку та незаконне звільнення вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким, що грубо порушує його права та законодавство про працю, з огляду на що просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позов від 11 вересня 2020 року поданий до суду представником Державної екологічної інспекції в Одеській області відповідач позовних вимог не визнає. Вказує, що роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення, а для роботодавця не передбачено обов`язку прийняти відкликання працівником своєї заяви про звільнення за угодою сторін. З урахуванням того, що домовленість між позивачем та відповідачем за угодою сторін є доведеною, анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді сторін.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди зауважила, що ОСОБА_1 у позовній заяві не наведено обґрунтування щодо завдання йому моральної шкоди та не підтверджено жодним чином факту наявності болю, муки, тривоги, страху, занепокоєння чи інших страждань, які виникли унаслідок звільнення позивача.

На підставі викладеного просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 49-52).

У відповіді на відзив від 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 пояснив суду, що 30 червня 2020 року ним було подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 15 липня 2020 року. В другій половині дня позивач написав нову заяву про звільнення з датою звільнення 16 липня 2020 року (перший робочий день після виходу із щорічної основної відпустки) оскільки в попередній заяві було виправлення дати з 15 липня на 16 липня. Станом на дату звільнення 16 липня 2020 року його волевиявлення на припинення трудових відносин не було, про що свідчать подані ним заяви про відкликання заяви про звільнення (арк. спр. 85-90).

На вимогу суду позивач 12 жовтня 2020 року надав витяг із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та наказ Державної екологічної інспекції в Одеській області від 17 вересня 2020 року №269-в про його призначення на посаду завідувача господарством відділу бухгалтерського обліку та фінансів (арк. спр. 143-146).

У поясненнях по справі від 15 жовтня 2020 року №4013/02 представник Державної екологічної інспекції в Одеській області додатково зазначила, що ОСОБА_1 30 червня 2020 року першочергово подав заяву про звільнення за угодою сторін, однак 15 липня 2020 року був останнім днем основної щорічної відпустки, у зв`язку із чим у вказаній заяві дату звільнення з 15 липня 2020 року було виправлено на 16 липня 2020 року. З метою уникнення сумніву відносно факту подання волевиявлення щодо звільнення та з метою визначення виключної дати звільнення, позивачем повторно подано заяву про звільнення без зазначення підстави звільнення, у зв`язку із чим резолюцію «До наказу» проставлено на обох заявах, тобто з необхідністю урахування підстави звільнення (перша заява) та дати звільнення (друга заява). Крім того, звертає увагу, що підтвердженням волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення є факт надання безпосередньому керівнику у перший день виходу з відпустки ще однієї заяви про звільнення за згодою сторін від 16 липня 2020 року (арк. спр. 147-151).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (арк. спр. 42).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін задоволено, призначено у даній справі судове засідання на 10:00 07 жовтня 2020 року (арк. спр. 69).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року витребувано у Державної екологічної інспекції в Одеській області копії усіх заяв поданих позивачем 30 червня 2020 року, які містяться у особовій справі ОСОБА_1 (арк. спр. 99).

Під час судового засідання 07 жовтня 2020 року судом оголошено перерву у розгляді справи для надання сторонами додаткових доказів та у зв`язку із викликом свідка (арк. спр. 127-128).

В судовому засіданні 19 жовтня 2020 року позивач позов підтримує та просить суд позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник Державної екологічної інспекції в Одеській області посилаючись на докази наведені у відзиві та додатково подані у ході судового розгляду просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, допитавши свідка, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 в період з 21 травня 2018 року по 16 липня 2020 року проходив державну службу у Державній екологічній інспекції в Одеській області на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правового забезпечення (арк. спр. 14-15).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 30 червня 2020 року (арк. спр. 16, 109) наказом Державної екологічної інспекції в Одеській області від 01 липня 2020 року №93-в останньому була надана частина основної щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 01 липня 2020 року по 15 липня 2020 року включно (арк. спр. 17).

Одночасно з заявою про надання частини щорічної відпустки 30 червня 2020 року позивачем подано заяву про звільнення із займаної посади з 16 липня 2020 року (із виправленою датою з 15 липня на 16 липня 2020 року) за угодою сторін (акр. спр. 53, 92, 111) та заяву про звільнення із займаної посади з 16 липня 2020 року без зазначення підстав звільнення з чітким написанням дати звільнення (арк. спр. 93, 110).

ОСОБА_1 02 липня 2020 року засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача дві аналогічні заяви про відкликання поданої заяви про звільнення від 30 червня 2020 року (арк. спр. 19, 23), які були отримані суб`єктом владних повноважень 06 липня 2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (арк. спр. 22, 26).

Відповідно до наказу Державної екологічної інспекції в Одеській області від 01 липня 2020 року №176-о «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача 16 липня 2020 року звільнено з посади головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правового забезпечення Державної екологічної інспекції в Одеській області за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи наказ на звільнення незаконним позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Відповідно до частин першої, шостої статті 6 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами першою-третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Частинами першою-третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Суд зазначає, що при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

Як установлено судом підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача від 30 червня 2020 року, яка містила прохання звільнити його із займаної посади з 16 липня 2020 року за угодою сторін. Така заява була написана з виправленням дати звільнення, тому після накладення резолюції керівника «До наказу» позивач відніс її до відділу управління персоналом, де було запропоновано останньому чітко прописати дату звільнення, з цих підстав ним була написана друга заява з датою звільнення 16 липня 2020 року (акр. спр. 53, 92, 93, 110).

Присутній в судовому засіданні позивач пояснив вказані обставини тим, що 30 червня 2020 року він особисто писав три заяви: перша - про надання частини основної щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 01 липня 2020 року по 15 липня 2020 року (Наказ від 01 липня 2020 року №93), друга (з виправленням дати звільнення) - про звільнення з посади 16 липня 2020 року за угодою сторін та третя - про звільнення з займаної посади з 16 липня 2020 року (Наказ від 01 липня 2020 року №176-0. Написання третьої заяви пояснив тим, що мав намір звільнитися з державної служби за власним бажанням і, крім того, чітко прописати дату звільнення. Таку заяву ним було подано з інтервалом часу 1 год 30 хвилин того ж дня.

З даними доводами позивача суд не погоджується виходячи з наступного.

Як визначено ЗУ «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, це означає, що позивач, коли має намір звільнитися з посади повинен подати відповідну заяву або за власним бажанням або за угодою сторін з зазначенням дати такого звільнення. Судом установлено та не заперечується обома сторонами по справі ОСОБА_1 написав першу заяву про звільнення з займаної посади з 16 липня за згодою сторін. Потім подав другу вже без зазначення підстав звільнення. Обидві заяви було подано особисто позивачем виконуючій обов`язки відділу управління персоналом. На думку суду, такі пояснення позивача, що він змінив підстави звільнення у останній заяві не можна брати до уваги оскільки законодавством передбачено два варіанти припинення державної служби: за угодою сторін і за власним бажанням. Суд констатує, що позивач коли мав волевиявлення змінити підстави звільнення повинен був відкликати першу заяву про звільнення за угодою сторін, однак цього не зробив. Натомість, допитана в судовому засіданні свідок, ОСОБА_2 , яка на момент звільнення позивача виконувала обов`язки відділу управління персоналом повідомила суду, що 30 червня 2020 року ОСОБА_1 подав їй заяву про звільнення із займаної посади з 16 липня 2020 року за угодою сторін (із виправленою датою 16 липня 2020 року) з резолюцією керівника «До наказу», повторну заяву про звільнення із займаної посади з чітким зазначенням дати звільнення 16 липня 2020 року з резолюцією керівника «До наказу» останній приніс на наступний день, коли наказ про звільнення був уже виданий. Стверджувала, що вказана заява (без підстав звільнення) містила уточнення лише щодо дати звільнення і була долучена до наказу про звільнення як уточнююча і підшита до особової справи позивача.

З огляду на вказане 16 липня 2020 року у трудовій книжці ОСОБА_1 був зроблений запис про звільнення із займаної посади за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» (арк. спр. 15, зворот.).

Щодо поданих заяв позивача про відкликання заяви про звільнення від 30 липня 2020 року суд зауважує таке.

Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку. Тобто, така згода на відкликання заяви працівника про його звільнення має бути і у роботодавця.

Аналогічні правові позиції відображені в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі №820/3360/17, від 21 листопада 2018 року по справі № 820/243/16, від 25 березня 2019 року по справі №806/475/17.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, дійсно позивач 02 липня 2020 року направив відповідачу через відділення поштового зв`язку дві заяви про відкликання заяви про його звільнення, які отримано Державною екологічною інспекцією в Одеській області 06 липня 2020 року рекомендованими повідомленнями. Вказаними заявами ОСОБА_1 повідомив Державну екологічну інспекцію в Одеській області про те, що він відкликає свою заяву про звільнення від 30 червня 2020 року та просить не звільняти його з займаної посади 16 липня 2020 року. Переконаний, що відкликання працівником заяви на звільнення свідчить про відсутність у працівника волевиявлення на звільнення, а тому звільнення не провадиться. Вказане твердження підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними в постановах по справам №820/243/16 та №803/497/18.

Представником відповідача надано пояснення суду, що у перший день виходу на роботу 16 липня 2020 року ОСОБА_1 ще раз з`ясовувалось його бажання обіймати посаду головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правового забезпечення та продовжувати працювати у даній установі. Однак, як підтверджується матеріалами справи, 16 липня 2020 року ОСОБА_1 у черговий раз написав начальнику Державної екологічної інспекції в Одеській області заяву про звільнення його з займаної посади 17 липня 2020 року за угодою сторін. Не заперечує проти заробітної плати, відпускних та інших виплат передбачених законодавством пізніше (арк. спр. 151).

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував даний письмовий доказ вказував, що він не зареєстрований, не містить резолюції керівника і ним не написаний, а також, що дана заява не є підставою для винесення оскаржуваного наказу. Представник екологічної інспекції пояснила суду, що внутрішні заяви працівників не реєструються і дана заява згідно установленому порядку спочатку іде на резолюцію безпосередньому керівнику відділу. Щодо не написання такої заяви взагалі запропонувала позивачу подати суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. На запитання суду, чи вакантна посада головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правового забезпечення, поновлення на якій просить позивач, представник відповідача відповів «так».

Вказані обставини ще раз свідчать про те, що рішення про звільнення було прийнято позивачем з власної волі та з усвідомленням наслідків такого рішення.

З огляду на зазначене, враховуючи, що заява про звільнення подана позивачем особисто з проставленням підпису та зазначенням підстави звільнення, а також ту обставинну, що ОСОБА_1 та Державна екологічна інспекція в Одеській області дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби, а саме: дати звільнення - 16 липня 2020 року, суд уважає, що анулювання домовленості між державним службовцем та суб`єктом призначення щодо звільнення за угодою сторін можливо лише при їх взаємній згоді.

Оскільки такої згоди між сторонами досягнуто не було, а відкликання заяви про звільнення за угодою сторін мало односторонній характер, відповідач правомірно видав наказ про звільнення позивача за угодою сторін.

Суд також відхиляє посилання позивача на постанови Верховного Суду у справах від 21 листопада 2018 року №820/243/16 та від 03 квітня 2019 року №803/497/18, оскільки вирішуючи спірні правовідносини у вказаних справах суд виходив із того, що заява про звільнення не містить конкретної дати (строку), обумовленої сторонами, з якої трудовий договір вважається припиненим за взаємною згодою сторін, натомість як уже зазначалося вище у даній справі сторони досягли домовленості про дату звільнення - 16 липня 2020 року.

За таких обставин, суд приходить до висновку про дотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Отже, з наведених вище підстав взаємопов`язані позовні вимоги про скасування наказу, зобов`язання поновити на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 статті 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини третьої статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 5 зазначеної постави передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Тобто, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року по справі №1340/4056/18, від 18 червня 2020 року по справі №339/183/16-а, від 03 серпня 2020 року по справі № 817/48/18.

Разом з тим, позивач зазначаючи, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях, жодним чином не вказує у чому саме полягали його душевні страждання. В матеріалах справи відсутні докази його перебування на лікарняному у зв`язку з моральними стражданнями завданими відповідачем та будь які інші письмові докази на підтвердження вказаних обставин.

Крім того, як установлено судом згідно наказу Державної екологічної інспекції в Одеській області від 17 вересня 2020 року №269-в ОСОБА_1 було призначено на посаду завідувача господарством відділу бухгалтерського обліку та фінансів, тобто на день розгляду справи останній працевлаштований.

Суд також ураховує, що термін часу (2 місяці), коли позивач був звільнений з посади є незначний та, як убачається із витягу із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом вказаного періоду він стояв на обліку в центрі зайнятості та отримував виплати у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи наведені докази щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу та практику ВС суд дійшов висновку про безпідставність заявленої вимоги, а тому у її задоволенні слід відмовити.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 243-246, 255, 257, 262, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про державну службу», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Державної екологічної інспекції в Одеській області (65058, місто Одеса, проспект Шевченка, 12, ідентифікаційний код юридичної особи 38017120) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 26 жовтня 2020 року.