Справа № 320/3239/20
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 жовтня 2020 року № 320/3239/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення, скасування протоколу та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Міністерства оборони України у формі пункту 13 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, №54 від 11.05.2019;

- скасувати пункт 13 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, №54 від 11.05.2019;

- зобов`язати Міністерство оборони України повторного розглянути заяву з документами ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судовим рішенням.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 02.11.2015 органами МСЕК позивачеві встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії (Демократична Республіка Афганістан), що надає право на отримання одноразової грошової допомоги.

Однак, спірним рішенням відповідач відмовив у призначенні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги у зв`язку з: встановленням інвалідності понад тримісячний термін після звільнення зі служби; зміною групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності; неподанням документу, що свідчить про причини та обставини поранення.

Позивач вважає підстави відмови неправомірними та зазначає, що його право на отримання одноразової грошової допомоги підтверджено рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі №363/3743/16-а, якими встановлено, що застереження щодо тримісячного терміну не поширюється на позивача, оскільки стосується захворювання або нещасного випадку, які призвели до інвалідності, у той час як інвалідність позивача виникла через поранення, отримане при виконанні обов`язків військової служби.

Стосовно посилань відповідача на зміну групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності позивач зауважує, що ІІІ група інвалідності була встановлена йому 25.06.2012, проте за виплатою одноразової грошової допомоги він не звертався, а вищевказаний дворічний строк стосується саме здійснення виплати різниці (доплати) між розмірами допомоги при підвищенні групи інвалідності. Також позивач, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, зазначає, що у разі якщо інвалідність особі була вперше встановлена до 01.01.2014, а зміна групи інвалідності, її причини або ступень втрати працездатності відбулися після січня 2014 року, то обмеження строком до таких правовідносин не застосовується.

Щодо ненадання документа про обставини поранення позивач зауважує, що перелік документів, які можуть підтверджувати обставини поранення колишнього військовослужбовця, не є вичерпним, і такими документами, у даному випадку, є протокол Центральної військово-лікарської комісії від 20.04.2012 №755 про встановлення причинного зв`язку поранення, а також судові рішення у справі №363/3743/16-а, якими підтверджено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що поранення, яке призвело у подальшому до встановлення інвалідності, було отримано позивачем під час проходження ним строкової військової служби, внаслідок чого підлягає застосуванню строкове обмеження для виплати одноразової грошової допомоги, а саме: інвалідність має бути встановлена не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Враховуючи, що позивачу вперше інвалідність було встановлено через 35 років після звільнення зі служби, відповідач вважає, що право на отримання допомоги у позивача відсутнє. При цьому відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі, обставини якої є аналогічними.

Також відповідає зауважує, ще незважаючи на законодавчо встановлені вимоги позивачем не було надано документ, що підтверджує причини та обставини отримання поранення, зокрема, що воно не було отримано внаслідок вчинення особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність клопотання сторін про здійснення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в лавах збройних сил колишнього СРСР, з 31.03.1983 по 02.08.1985, і приймав участь в бойових діях на території республіки Афганістан з 21.06.1983 по 02.08.1985 в складі в/ч НОМЕР_1 .

На підставі звернення військового комісара Вишгородського районного військового комісаріату Київської області, Київським обласним бюро судово-медичної експертизи 23.02.2012 було складено висновок № 24осв, де в розділі обставини справи зі слів позивача зазначено, що у 1984 році під час проходження служби в Афганістані він отримав осколкові поранення голови та правої руки.

Згідно описової частини при огляді виявлено рубці на внутрішньому частині лівої брови, на задній поверхні шиї на рівні росту волосся, на задній та наружній поверхнях правого плеча.

Згідно висновку експерта описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися в результаті вогнепальних (осколкових) поранень, які могли бути отримані у 1984 році.

Як вбачається з витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 20.04.2012 № 755, множинні вогнепальні осколкові поранення голови та правої руки (контузія головного мозку в 1984 році) позивача, наслідком яких стали рубці шкіри в зазначених анатомічних ділянках, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського обласного бюро судово-медичної експертизи № 24осв від 23.02.2012, - це поранення, контузія, захворювання, яке, пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Згідно довідки МСЕК серія КИО-1 № 0401335 від 25.06.2012 позивачу вперше встановлена II група інвалідності з 25.06.2012, у зв`язку із отриманням поранення, контузії, захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

Після повторного огляду, 02.11.2015 позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з отриманням поранення, контузії, захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія АВ № 0198186 від 02.11.2015.

03 листопада 2015 року позивач отримав посвідчення інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_2 .

03 листопада 2015 року позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велися бойові дії, до якої були додані документи згідно переліку наведеного в заяві.

29 лютого 2016 року Київський обласний військовий комісаріат направив Департаменту фінансів Міністерства оборони України заяву позивача та документи для призначення і виплати одноразової грошової допомоги позивачу, якого визнано інвалідом ІІ групи в 2015 році, так як командування вважає, що він має право на отримання грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

01 квітня 2016 року, відповідно до протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби №20 від 01 квітня 2016 року, комісія дійшла висновку про необхідність повернення на доопрацювання документів, в тому числі (пункт 41) позивача, оскільки в наданих документах немає підтвердження настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби, як це передбачено підпунктом 4 пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р. № 499.

Ці обставини встановлені судовими рішеннями у справі №363/3743/16-а, а тому відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визнаються судом преюдиціальними та такими, що не потребуються повторного доказування.

Більш того, ці обставини визнаються сторонами, що також є підставою для звільнення від доказування (ч.1 ст.78 КАС України).

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі №363/3743/16-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, було, зокрема:

- скасовано рішення Міністерства оборони України від 01 квітня 2016 року у формі п. 41 протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності та прийняти відповідне рішення.

На виконання цього рішення комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, на засіданні 11 травня 2019 року було прийнято рішення, яке оформлено пунктом 13 протоколу №54, про відмову у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги.

Підставою для відмови є посилання відповідача на такі обставини:

- встановлення інвалідності понад тримісячний термін після звільнення позивача зі служби;

- зміна групи інвалідності позивача понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності;

- неподання позивачем документу, що свідчить про причини та обставини поранення.

Не погоджуючись з правомірністю цього рішення, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання його протиправним та скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ч.1 ст.46 Конституції України).

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-ХІІ (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (підпункт 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII).

Відповідно до п. б ч.1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IІ групи.

Згідно з частиною шостою статті 16-3 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (ч.9 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ).

Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок, в редакції станом на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності).

Згідно з пунктом 3 Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 6 Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІ групи.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до виписки з акта огляду МСЕК серії АВ № 0198186, інвалідність II групи позивачу було встановлено 02 листопада 2015 року, внаслідок чого він отримав право на отримання одноразової грошової допомоги з 02 листопада 2015 року.

Верховний Суд у постанові від 07.02.2019 у справі №127/12061/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 79671995) зазначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд зазначає, що редакція пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ станом на момент виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому інвалідності ІІ групи 02 листопада 2015 року, не обмежувало таке право жодним строком, у тому числі трьома місяцями після звільнення зі служби.

Отже, відповідач при прийнятті спірного рішення керувався неправильною редакцію статті 16 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з чим посилання відповідача на строкове обмеження у встановленні інвалідності для виплати одноразової грошової допомоги (у вигляді трьох місяців після звільнення зі служби) суд визнає неправомірними.

Крім того, правовий висновок щодо незастосування до позивача строкового застереження для виплати одноразової грошової допомоги у вигляді трьох місяців після звільнення зі служби вже було викладено у вищевказаній постанові Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі №363/3743/16-а, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року.

Таким чином, посилання відповідача на ті самі обставини, правова оцінка яким вже була надана судовим рішенням, суд визнає безпідставними.

Стосовно тверджень відповідача про зміну групи інвалідності позивача понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Верховний Суд у постанові від 21.06.2018 у справі №760/11440/17 зазначив, що положення даної норми застосовується при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи.

Стаття 16 Закону №2011-ХІІ визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, строків же реалізації права на одноразову грошову допомогу не передбачено ані цим Законом, ані іншими нормативно-правовими актами.

У зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, позивач має права на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Аналогічна правова позиція вкладена в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі № 21-563а14, постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 806/694/16.

Водночас стосовно посилання відповідача у спірному рішенні на неподання позивачем документу, що свідчить про причини та обставини поранення, суд зазначає таке.

Пунктом 11 Порядку передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи:

- заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додається, серед іншого, копія документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

При цьому, пунктом 19 Порядку передбачено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком:

- вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

- вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

- подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічна норма закріплена в статті 16-4 Закону №2011-ХІІ.

Подання зазначених у пункті 11 Порядку документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону №2011-XII та у пункті 19 Порядку (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

Водночас, обов`язок перевірити, чи не настала інвалідність за обставин, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону №2011-XII та у пункті 19 Порядку, покладено на орган, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Отже, вимога Міністерства оборони України щодо необхідності подання військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом, щодо якого вирішується питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, має легітимну мету, відповідає вимогам законності та не є свавільною.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №822/220/18.

При цьому Порядок не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Водночас подання до Міноборони відповідного рішення військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Згідно з правовим висновком, викладеним у вищевказаній постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №822/220/18, документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення. Неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міноборони обов`язку щодо їх витребування.

У зазначеній справі, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Відтак, у контексті спірних правовідносин та обставин цієї справи, суд зазначає, що рішення Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця Міністерства оборони України у вигляді протоколу від 20.04.2012 №755 та відповідний висновок експерта у вигляді акту від 23.02.2012, на основі якого прийнято зазначене рішення, вказують лише на характер і давність тілесних ушкоджень і не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

З огляду на наведене, суд зазначає, що позивач не надав документ, який свідчить про причини та обставини поранення, а рішення Центральної військово-лікарської комісії Міноборони не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 08.10.2020 у справі №826/2345/18, від 07.10.2020 у справі №640/1869/19, від 01.10.2020 у справі №372/1816/17, від 17.07.2020 у справі №760/12266/17, від 26.05.2020 у справі №749/393/17, від 04.03.2020 у справі №826/2609/18, від 31.07.2019 у справі №440/3614/18 та у багатьох інших, а отже, підлягає обов`язковому врахуванню у спірних правовідносинах.

Враховуючи зазначений правовий висновок, у справі, що розглядається, суд дійшов висновку, що позивач не надав документи, які свідчать про обставини поранення, а доданий до заяви про призначення одноразової грошової допомоги висновок МСЕК та витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, таких даних не містить.

Не є переконливими і посилання позивача на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у справі №363/3743/16-а, оскільки у вказаних судових рішеннях не надавалася правова оцінка факту наявності або відсутності у позивача документа, що свідчить про причини та обставини поранення. Відповідні причини та обставини не були описані у цих рішеннях, оскільки предметом спору у справі №363/3743/16-а було надання оцінки правомірності рішення відповідача про повернення документів на доопрацювання.

Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що положення про повернення документів на доопрацювання були затвердженні наказом від 16.10.2016, а рішення комісії про повернення документів на доопрацювання було прийнято 01.04.2016, тобто на момент повернення документів позивача дана норма була відсутня.

У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку, що отримавши висновок Київського обласного військового комісаріату з доданими документами щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідач, розглянувши документи, зобов`язаний був прийняти рішення або про призначення такої допомоги або рішення про відмову у її призначенні, яке може бути предметом оскарження у суді. Проте, ці вимоги відповідачем не були виконані.

Отже, лише вказані обставини визнаються судом преюдиціальними. Обставини щодо наявності або відсутності у пакеті поданих позивачем документів для призначення одноразової грошової допомоги документа про причини та обставини поранення під час час судового розгляду справи №363/3743/16-а встановлені не були, ці обставини не описані у вищевказаних судових рішеннях, внаслідок чого такі судові рішення не можуть бути розцінені в якості документів про причини та обставини отримання позивачем поранення.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач правомірно прийняв рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, а твердження позивача про подання ним всіх необхідних документів, які передбачені чинним законодавством, для призначення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності ІІ групи, не відповідають встановленим судом обставинам.

Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Дудін С.О.