Справа № 420/2407/20
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2407/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді - Бутенко А.В., за участю секретаря Сініцина А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом акціонерного товариства ОДЕСЬКА ТЕЦ (65003, м. Одеса, вул, Церковна, 29) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 24.10.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До суду надійшов адміністративний позов акціонерного товариства ОДЕСЬКА ТЕЦ до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить суд :

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.10.2019 року №, складене на підставі Акту перевірки №311/15-32-51-04/05471158 від 27.09.2019 року «Про результати камеральної перевірки податкової звітності з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач зазначає, що AT «Одеська ТЕЦ» подано наступні податкові декларації на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в період з 2017 по 2019 роки:

- податкову декларацію з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік від 09.02.2018 року № ;

- податкову декларацію з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік від 09.02.2018 року № ;

- податкову декларацію з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік від 28.01.2019 року №.

Як зазначено у позовні заяві, AT «Одеська ТЕЦ» здійснило наступні платежі, а саме:

- відповідно до платіжного доручення № 1298 від 18.04.2019 року AT «Одеська ТЕЦ» сплатило 48 874, 44 грн. як погашення поточної заборгованості з податку на нерухоме майно за 1-ий квартал 2019 року;

- відповідно до платіжного доручення №1757 від 23.07.2019 року AT «Одеська ТЕЦ» сплатила 48 874,44 грн. як погашення поточної заборгованості з податку на нерухоме майно за 2-ий квартал 2019 року.

При цьому, за твердженням позивача, код виду сплати було зазначено « 101», що є кодом виду сплати «суми податків і зборів».

За твердженням позивача, в Акті перевірки податковим органом зроблено висновок про те, що AT «Одеська ТЕЦ» було сплачено по податковій декларації з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на підставі податкової декларації від 09.02.2018 року № - 18.04.2019 року та по податковій декларації з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на підставі податкової декларації від 09.02.2018 року № - 23.07.2019 року, та відповідно до ст. 126 ПК України, порушення термінів сплати узгодженого грошового зобов`язання є підставою для нарахування штрафу.

Разом з цим, позивач, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 07.08.2018 року №2а-664/11/1370, зазначає, що визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, а тому суми податкових зобов`язань або податкового боргу слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов`язань або податкового боргу, визначених платником податків та коду виду платежу « 101». При цьому, на переконання позивача, у разі недотримання платником податків порядку черговості погашення податкового боргу та виконання поточних податкових зобов`язань, податковий орган не наділений правом чи обов`язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків, а самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок погашення податкового боргу або тих податкових зобов`язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним, та відповідно є неправомірним нарахування штрафу за ст. 126 ПК України.

Тому, як стверджує позивач, нарахування штрафу на «об`єкт оплати - суму сплати податкового боргу по податковій декларації від 09.02.2018 року № з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік» є неправомірним, оскільки такої оплати не було, а також не було оплати по податковій декларації з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік від 09.02.2018 року № , та нарахування штрафу за ст. 126 ПК України на цей об`єкт оплати також є неправомірним.

Крім того, позивач стверджує, що податковий орган не звернув увагу на те, що податкові декларації від 09.02.2018 року № з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та за 2018 рік від 09.02.2018 року № , подані у період перебування AT «Одеська ТЕЦ» в ліквідаційній процедурі відповідно до постанови Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року.

З посиланням на постанову Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №910/14827/16, позивач зазначає, що законодавством передбачено підставу для припинення податкового обов`язку боржника, якого визнано банкрутом, щодо обчислення та сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом, а факт самостійного декларування податкових зобов`язань, а саме: подання податкової декларації від 09.02,2018 року № з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та податкової декларації з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік від 09.02.2018 року № не впливає на встановлений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

28.09.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому, з посиланням на фактичні обставини справи, зазначено, що AT «Одеська ТЕЦ» допущено несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, із затримкою, зокрема, більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, у зв`язку з чим прийнято, зокрема, податкове повідомлення-рішення від 24.10.2019 № про застосування штрафу за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальній сумі 17149,79 грн. (20%).

Щодо твердження позивача у позовній заяві про находження в стані ліквідаційної процедури, відповідач, з посиланням на постанову Верховного Суду від 04 лютого 2020 року по справі № 1170/2а-881/12, зазначив, що за зобов`язаннями поточних кредиторів нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Відповідач також звернув увагу на положення абзацу другого пункту 4-3 розділу X Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якого відсутні заборони застосування штрафних санкцій контролюючим органом до суб`єктів господарювання, щодо яких було закрито провадження про банкрутство.

З урахування зазначеного, відповідач вважає позовні вимоги AT «Одеська ТЕЦ» повністю необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 23.09.2020 року, позивач також зазначив, що податковий борг по податковій декларації від 09.02.2018 року № з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та по податковій декларації з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік від 09.02.2018 року № , в рахунок погашення яких податковим органом було враховано сплачені грошові кошти, виник у період перебування AT «Одеська ТЕЦ» в ліквідаційній процедурі відповідно до постанови Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року.

Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 04.02.2020 року № 1170/2а- 881/12, то, на думку позивача, в даному випадку ця судова практика не є аналогічною позовним вимогам в цій справі та не повинна застосовуватись, виходячи з того, що: спір в справі № 1170/2a-881/12 виник з інших податкових зобов`язань; в постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 1170/2а-881/12 міститься посилання на ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що діяла до 19.01.2013 року; визначення мораторію відповідно до ст.19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції закону, що діяв з 19.01.2013 року), що врегульовує порядок зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію, в той час як мораторій на зупинення виконання боржником грошових зобов`язань AT «Одеська ТЕЦ»» в справі про банкрутство введено ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.06.2001 року, а борг по податковим деклараціям, по яким було зараховано податковим органом до сплати кошти, виник під час ліквідаційної процедури, а не до відкриття провадження в справі про банкрутство. Порядок погашення податкового боргу на осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання ного банкрутом» не регулюється Податковим Кодексом України, а порядок погашення кредиторських вимог банкрутом врегульовано відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» саме під час перебування в ліквідаційній процедурі.

Заяви, клопотання учасників справи.

22.09.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

23.09.2020 року від представника позивача надійшли заперечення проти клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Інших заяв та клопотань від сторін не надходило.

Процесуальні дії, вчинені судом.

Ухвалою суду від 03.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено перше судове засідання на 24 вересня 2020 року.

Ухвалою суду від 24.09.2020 року судом відмолено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду по справі 420/2407/20.

Протокольною ухвалою суду від 24.09.2020 року судом оголошено перерву у судовому засіданні до 19.10.2020 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

Обставини справи.

Постановою Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 визнано Публічне акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» банкрутом та відкрито відносно ПАТ «Одеська ТЕЦ» ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців до 13.12.2017 року.

У п.10 вказаної постанови зазначено, що строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав (у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.01.2019 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 задоволено клопотання Фонду державного майна України від 03.04.2018 року, провадження по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 про визнання банкрутом ПАТ «Одеська ТЕЦ» закрито, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру ліквідації ПАТ «Одеська ТЕЦ» та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого припинено.

Разом з цим, судом встановлено, що позивачем 09.02.2018 року подано податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, яка зареєстрована під номером , що підтверджується квитанцією №2 від 09.02.2018 року.

Судом також встановлено, що позивачем 09.02.2018 року подано податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, яка зареєстрована під номером , що підтверджується квитанцією №2 від 09.02.2018 року.

28.01.2029 року позивачем подано податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік, яка зареєстрована під номером , що підтверджується квитанцією №2 від 28.01.2019 року.

Відповідно до платіжного доручення №1298 від 18.04.2019 року, позивачем сплачено податок на нерухоме майно за 1-й квартал 2019 року у розмірі 42874,44 грн.

Згідно з платіжним дорученням №1757 від 23.07.2019 року, позивачем сплачено податок на нерухоме майно за 2-й квартал 2019 року згідно декларації № від 28.01.2019 року у розмірі 42874,44 грн.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується учасниками справи, що у вересні 2019 року Головним управлінням ДПС в Одеській області проведено перевірку податкової звітності з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2018 роки, за результатом якої складено Акт №311/15-32-51-04/05471158 від 27.09.2019 року (далі Акт перевірки).

В Акті перевірки зазначено, що позивачем порушено строки сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме:

- за податковою декларацією № від 09.02.2018 року на строк 432 дні у загальній сумі в розмірі 42874,44 грн.;

- за податковою декларацією № від 09.02.2018 року на строк 450 днів у загальній сумі в розмірі 42874,44 грн..

У висновках Акта перевірки вказано, що позивачем допущено несвоєчасну сплату узгодженого податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 85748,88 грн. за звітний податковий період 2017-2018 років, відповідальність за що передбачена абз. 3 п.126.1 ст.126 розділу ІІ Податкового кодексу України.

На підставі Акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2019 року, відповідно до якого до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 20% за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 171409,79 грн.

Вважаючи податкове повідомлення рішення № від 24.10.2019 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Джерела права й акти їх застосування.

Аналізуючи норми чинного в Україні законодавства, суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, компетенцію контролюючих органів, зокрема, з питання сплати податкового боргу та черговості його погашення, застосування санкцій за порушення термінів сплати узгодженого податкового зобов`язання, види та порядок проведення перевірок зі сплати податків та зборів регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України, у редакції, чинній на час прийняття спірного податкового повідомлення-рішення).

Відповідно до пункту 54.1. статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 56.11. статті 56 ПК України, не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

Згідно приписів пункту 57.1. статті 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Як зазначено у ст.265 ПК України, податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та плати за землю.

За приписами пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є, зокрема, юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, у пп. 266.7.5. п.266.7 ст.266 ПК України передбачено, що платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Відповідно до пп.266.9.1. п.266.9 ст.266 ПК України, податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Згідно з п. б) пп.266.10.1. п.266.10 ст.266 ПК України, податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

За приписами п.87.1 ст.87 ПК України, джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Сплату грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснено також:

а) за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника);

б) за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів з урахуванням особливостей, визначених у пункті 43.4-1статті 43 цього Кодексу;

в) за рахунок суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (на підставі відповідної заяви платника) до Державного бюджету України".

За приписами п.87.9 ст.87 ПК України, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому, відповідно до п.37.3 ст.37 ПК України, підставами для припинення податкового обов`язку, крім його виконання, є, зокрема скасування податкового обов`язку у передбачений законодавством спосіб.

Водночас, відповідно до п. 1.3 ПК України, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів врегульовано Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-XII ( в редакції Закону № 4212-VI від 22.12.2011 та послідуючими змінами, чинними станом на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) (далі Закон № 2343-XII).

Частиною першою статті 7 Закону № 2343-XII передбачено, що щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута.

Відповідно до ч.1 ст.38 Закону № 2343-XII, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури:

- господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо;

- строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута вважається таким, що настав;

- у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури;

- припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута;

- відомості про фінансове становище банкрута перестають бути конфіденційними чи становити комерційну таємницю;

- продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Законом;

- скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається;

- вимоги за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі;

- виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом.

За приписами п.4-3 Розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2343-XII, провадження у справах про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, підлягає припиненню, крім тих, що ліквідуються за рішенням власника.

Після припинення провадження у справі про банкрутство, забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Зазначені дії не поширюються на задоволення вимог поточних кредиторів, на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, на відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Висновки суду

Оцінюючи дії та рішення суб`єкта владних повноважень, суд з урахуванням приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що аналіз положень пункту 1.3. статті 1 ПК України, частини першої статті 7 та частини першої статті 38 Закону 2343-XII, дає підстави дійти висновку, що з моменту визнання боржника у справі про банкрутство банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, порядок погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з такого боржника регулюється Законом 2343-XII.

Відповідно, системний аналіз положень пункту 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України та положень частини першої статті 38 Закону 2343-XII дає підстави стверджувати, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), котрі нараховані після моменту визнання боржника банкрутом, крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Суд зауважує, що однією з основних засад адміністративного судочинства, згідно зі статтею 6 КАС України, є верховенство права.

У пункті 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 у справі № 1-25/2010 зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Оскільки у розумінні пункту 1.3. статті 1 ПК України, вказаний кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом про банкрутство, а також, беручи до уваги те, що положеннями статті 38 Закону про банкрутство (яка встановлює наслідки визнання боржника банкрутом внаслідок відкриття ліквідаційної процедури, що є однією із судових процедур у справі про банкрутство) встановлено, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов`язку зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на підставі підпункту 37.3. статті 37 ПК України, суд дійшов висновку, що приписами статті 38 Закону 2343-XII передбачено підставу для припинення податкового обов`язку боржника, якого визнано банкрутом, щодо обчислення та сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом.

Суд зауважує, що виникнення у боржника, щодо якого введено ліквідаційну процедуру у справі про банкрутство, податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом, матиме наслідком порушення права такого боржника, яке визначене законодавством, на звільнення від сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що у свою чергу суперечить принципу правової визначеності, який є одним із елементів верховенства права.

При цьому, норми частини першої статті 38 Закону 2343-XII не передбачають виникнення податкового обов`язку у боржника, щодо якого господарським судом відкрито ліквідаційну процедуру, з підстав самостійного визначення таким боржником обов`язку щодо обчислення та декларування плати на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, термін сплати за якими настав після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Тому, враховуючи приписи частини першої статті 38 Закону про банкрутство, а також положення підпункту 1.3. статті 1 та підпункту 14.1.147 статті 14 Податкового Кодексу України, суд вважає, що подання боржником, щодо якого введено ліквідаційну процедуру, декларацій до контролюючого органу не є підставою виникнення у такого боржника зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Аналогічні висновки щодо застосування зазначених норм права містяться у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 року у справі №925/871/15, які, в силу положень ч.5 ст.242 КАС України, є обов`язковими для врахування.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем 09.02.2018 року подано податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та 2018 рік.

Водночас, постановою Господарського суду Одеської області від 13.12.2016 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 визнано Публічне акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» банкрутом та відкрито відносно ПАТ «Одеська ТЕЦ» ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців до 13.12.2017 року, а ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.01.2019 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 задоволено клопотання Фонду державного майна України від 03.04.2018 року, провадження по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010 про визнання банкрутом ПАТ «Одеська ТЕЦ» закрито, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру ліквідації ПАТ «Одеська ТЕЦ» та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого припинено.

Тобто, податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2018 роки подано позивачем в період ліквідаційної процедури після визнання банкрутом, а відтак, сума визначеного самостійно податкового зобов`язання не є підставою виникнення у такого боржника зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Також суд зазначає, що боржник у справі про банкрутство, щодо якого ухвалене рішення про визнання його банкрутом, на підставі положень статті 38 Закону про банкрутство має право на легітимне очікування щодо звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.

Легітимні очікування безпосередньо випливають із конституційної норми - частини другої статті 19 Конституції України, за якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Звільнення від податкового обов`язку щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, зумовлює раціональне сподівання такого боржника на те, що після встановлення його неплатоспроможності у нього не виникають додаткові зобов`язання.

За таких підстав, відповідач дійшов помилкового висновку щодо наявності податкового боргу у позивача, який виник на підставі поданих позивачем податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2018 роки.

Судом також встановлено, що позивачем здійснено оплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковою декларацією № від 28.01.2019 року, проте, відповідачем зараховано таку оплату у рахунок погашення податкового боргу за деклараціями з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2018 роки.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність віднесення до податкових зобов`язань сум, визначених позивачем у податкових деклараціях з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2018 роки, суд вважає безпідставним зарахування відповідачем сум здійсненої позивачем оплати податкових зобов`язань за податковою декларацією № від 28.01.2019 року, з огляду на відсутність у позивача податкового боргу.

Разом з цим, суд відхиляє посилання позивача на постанову Верховного Суду від 07.08.2018 року у справі №2а-664/11/1370, з огляду на те, що вказана постанова містить правові висновки щодо застосування положень Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Податковим кодексом України. Як вже зазначено судом, відповідно до п.87.9 ст.87 ПК України, у разі наявності у платника податків податкового боргу, контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Щодо застосування штрафних санкцій у період ліквідаційної процедури, суд зазначає наступне.

Так, у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 по справі № 818/1896/18 сформульовано наступний правовий висновок: підставою для припинення нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших видів санкцій за всіма видами заборгованості боржника є прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, що визначено нормою абзацу п`ятого частини першої статті 38 Закону № 2343-ХІІ в редакції Закону № 4212-VI (абзац четвертий частини першої статті 23 Закону № 2343-ХІІ, чинній до 19 січня 2013 року).

Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1089-р від 07.11.2014 року, внесені зміни до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.02.2013 року № 96 «Про приватизацію об`єктів паливно-енергетичного комплексу», яким було включено ПАТ «Одеська ТЕЦ» до переліку об`єктів паливно-енергетичного комплексу та групи Г, які підлягають приватизації, які були чинними на момент постановлення ухвали Господарським судом Одеської області від 15.01.2019 року по справі №17-2-1-7-5-6-5-21-2-32-39-18/01-5010.

Як вже зазначено судом, відповідно до п.4-3 Розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2343-XII, після припинення провадження у справі про банкрутство боржників, якими є державні підприємства та/або господарські товариства, більше ніж 50 відсотків акцій (часток) яких прямо чи опосередковано належать державі, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, зокрема, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, зупиняється перебіг позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість податкового повідомлення-рішення від 24.10.2019 року №, оскільки з часу визнання позивача банкрутом та запровадження ліквідаційної процедури до припинення справи про банкрутство, у позивача не виникло жодних податкових зобов`язань, в тому числі податкового боргу, протягом цього періоду законом заборонено нарахування будь-яких штрафних санкцій, а у відповідача, в свою чергу, не було жодних підстав для зарахування перерахованих позивачем грошових коштів за податковою декларацією № від 28.01.2019 року в рахунок погашення податкових зобов`язань за податковими деклараціями позивача, поданими у період ліквідаційної процедури.

У зв`язку з викладеним, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 24.10.2019 року №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 20% на загальну суму 171409,79 грн., є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд відхиляє посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №1170/2а-881/12, з огляду на те, що ця постанова не є релевантною обставинам, встановленим судом у даній справі, адже у справі №1170/2а-881/12 правові висновки стосуються застосування норм права у період дії мораторію на погашення вимог кредиторів, але до визнання боржника банкрутом та запровадження ліквідаційної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250-251 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов акціонерного товариства ОДЕСЬКА ТЕЦ (65003, м. Одеса, вул, Церковна, 29) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 24.10.2019 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області () на користь акціонерного товариства ОДЕСЬКА ТЕЦ () сплачену суму судового збору у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.10.2020 року.

Суддя Бутенко А.В.

.