Справа № 380/2990/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2990/20 пров. № А/857/9355/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року (суддя Коморний О.І., час ухвалення не вказано, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 22.06.2020),

в адміністративній справі №380/2990/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ),

про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

встановив:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із розрахунку 334,60 грн. в день із 01.10.2019 до дня фактичного розрахунку 15.03.2020 терміном 166 дні у сумі 55539,60 грн..

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22661,79 грн.. У задоволенні вимоги про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі у сумі 32879,74 грн. - відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції від 22.06.2020 року не погодився відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційних вимог ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) зазначає, що позивач виключений із списків частини відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 30.09.2019 року №269-ос. Зазначений наказ не містить виплату грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій, тобто позивач виключений зі списків особового складу без проведення з ним усіх необхідних розрахунків. Разом з тим, апелянт зазначає, що позивач вказаний наказ при розгляді цієї справи не оскаржує та не оскаржував раніше, претензій на момент звільнення не мав. Щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, невиплату на день виключення із списків частини компенсації за не отримане речове майно, до суду не звертався. Апелянт вказує, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом виплати, яка виплачується в разі звільнення з військової служби. Також вважає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) просить оскаржене рішення суду від 22.06.2020р. скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З рішенням суду першої інстанції від 22.06.2020 року частково не погодився також позивач ОСОБА_1 і оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що проведення розрахунку 16.03.2020 у вигляді виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку супроводжувалося несвоєчасною виплатою при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 30546,64 грн., яку виплачено 27.12.2019. Вказує, апелянт, що суд не навів аргументів проводячи розрахунок із суми заборгованості компенсації у розмірі 22663, 86 грн. та судом не враховано при виведенні частки заборгованості у порівнянні із сумою середнього грошового забезпечення заборгованість із компенсації за неотримане речове майно виплаченої лише 27.12.2019 в розмірі 30546,64 грн.. Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що на час виключення його із списків особового складу 30.09.2019 відповідачем не виплачено допомогу на оздоровлення в сумі 9713,08 грн., така виплата проведена 19.11.2019. Також виплата винагороди за бойове чергування в сумі 1210,68 грн. проведена 23.10.2019. З огляду на зазначене суд першої інстанції вказані обставини не дослідив та не навів доводів і підстав з яких виходив при винесенні оскаржуваного рішення застосовуючи принцип співмірності та пропорційності.

За результатами апеляційного розгляду апелянт ОСОБА_1 просить оскаржене рішення суду від 22.06.2020р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду від 22.06.2020 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задоволити частково, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (93 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, військова частина НОМЕР_1 ) від 09.09.2019 №245-ос старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту, а Наказом керівника цієї ж установи від 30.09.2019 №269-ос ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення, з 30.09.2019 року (а.с. 9).

Після звільнення з військової служби відповідачем здійснено виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно в сумі 30546,64 грн. - 27.12.2019 року (а.с. 10, 92).

Також встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2019 в адміністративній справі №1.380.2019.005765 визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на момент звільнення з військової служби 30.09.2019. Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2019 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на момент звільнення з військової служби 30.09.2019 (а.с. 11-14).

Виплата відповідачем грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у сумі 22663,86 грн. здійснена позивачу 16.03.2020 (а.с. 15, 90).

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів із ним розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням 30.09.2019 проведено виплатою грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 22663,86 грн. лише 16.03.2020, тому із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.10.2019 по 15.03.2020 за затримку терміном 166 дні вказаної суми компенсації. З врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 22661,79 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, із врахуванням наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ст.17 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі Закон №2011-ХІІ), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

За приписами ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі Закон України №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон України №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі ст.16-2 Закону України №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно із п.8 ст.10-1 Закону України №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п.14 ст.10-1 Закону України №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Крім цього, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону України №3551-ХІІ.

Судом встановлено і зазначено вище, що позивачеві ОСОБА_1 було нараховано 22663,86 грн. компенсації за невикористані дні відпустки. Після звільнення позивача з військової служби та виключення його 30.09.2019 року зі списків особового складу, вказані кошти перераховані та зараховані на картковий рахунок позивача лише 16.03.2020 року.

Тобто, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа №825/598/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім цього, колегія суддів враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами по справі те, що остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 30.09.2019р., про що зазначено в наказі начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.09.2019р. №269-ос.

Отже, станом на дату виключення із списків особового складу частини 30.09.2019р. відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена 16.03.2020р., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Таким чином, період з 01.10.2019р. по 15.03.2020р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Тому, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку, а саме з 01.10.2019р. по 15.03.2020р. включно.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки остаточний розрахунок із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням проведено виплатою грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку 16.03.2020, тому із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.10.2019 по 15.03.2020 за затримку терміном 166 дні.

Із матеріалів справи видно, що за розрахунками суду першої інстанції, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2019р. по 15.03.2020р., яку необхідно стягнути з відповідача становить 55543,60 грн..

При цьому, колегія суддів враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок №100).

Так, відповідно до п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку №100).

Відповідно до виписки по картрахунку позивача (а.с.10) військовою частиною НОМЕР_1 виплачено грошове забезпечення у липні 2019 року у сумі 10337,18 грн. та у серпні 2019 року у сумі 10406,52 грн., що становить за два місяці 20743,7 грн., тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати суму.

Розмір одноденного заробітку склав 334,60 грн. в день (20743,7 грн./62 дні).

Водночас, суд першої інстанції правильно застосував до даних правовідносин принцип співмірності. Зокрема, істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку якого складає: 22663,86 грн./55543,60 грн. (сума компенсації за невикористані відпустки / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,408. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 334,60 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,408 х 166 (робочих днів затримки розрахунку) = 22661,79 гривень.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 22661,79 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

З цього приводу суд апеляційної інстанції також зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При вирішенні цього питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта (відповідача) ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо відсутності підстав для стягнення в користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані дні відпустки), а також безпідставними доводи апелянта позивача ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із врахуванням критеріїв оцінки пропорційності, справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця та інших обставин справи.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що вирішуючи питання щодо стягнення із відповідача в користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції не надав належної оцінки та не врахував щодо факту, що такий несвоєчасний розрахунок полягав не тільки у затримці виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 22663,86 грн., яку здійснено 16.03.2020 року, а й у затримці виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 30546,64 грн., яку здійснено 27.12.2019 року.

З приводу цього, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.1 п.2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (п.3 Порядку №178).

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (п.4 Порядку №178).

Крім цього, відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Враховуючи вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

При цьому, оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, тому необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Тобто, необхідно враховувати наведені вище приписи статей 47, 116, 117 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби станом на 30.09.2019р. остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Як уже було зазначено вище, відповідач виплатив ОСОБА_1 суму грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі лише 27.12.2019р. в розмірі 30546,64 грн.

Таким чином, період з 01.10.2019р. по 26.12.2019р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Стосовно суми, яка має бути виплачена позивачу за вказаний період затримки розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Як визначено судом вище, розмір одноденного заробітку позивача склав 334 грн. 60 коп..

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації за неотримане речове майно 87 днів (період із 01.10.2019 року по 26.12.2019 року включно), відтак сума середнього грошового забезпечення становить 29110 грн. 20 коп. (із розрахунку 334,60 грн. х 87 днів).

Враховуючи те, що в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (30536,60 грн.), вищевказану розрахункову суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (29110,20 грн.) колегія суддів вважає співмірною та не знаходить підстав для зменшення її розміру, оскільки така не перевищує суму затриманої до виплати компенсації за речове майно.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за неотримане речове майно за період з 01.10.2019р. по 26.12.2019р. включно в розмірі 29110,20 грн..

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції вважає часткового обґрунтованими доводи апелянта (позивача) ОСОБА_1 щодо безпідставної відмиви суду першої інстанції у стягненні решта суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта (позивача) ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував фактів того, що на час виключення із списків особового складу 30.09.2019 відповідачем не виплачено позивачу допомогу на оздоровлення в сумі 9713,08 грн., яка проведена 19.11.2019 року та винагороду за бойове чергування в сумі 1210,68 грн., яка проведена 23.10.2019 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Із матеріалів справи та змісту адміністративного позову видно, що позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовувались затримкою виплати суми грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 22663,86 грн. та затримкою виплати суми грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 30546,64 грн..

При обґрунтуванні позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.10.2019р. до 15.03.2020р., позивач не використовував при здійсненні розрахунку таких фактів як несвоєчасна виплата допомоги на оздоровлення в сумі 9713,08 грн. та винагороди за бойове чергування в сумі 1210,68 грн..

Таким чином, являються безпідставними доводи апелянта ОСОБА_1 про необхідність використання при здійсненні розрахунку середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні таких фактів як несвоєчасна виплата допомоги на оздоровлення в сумі 9713,08 грн. та винагороди за бойове чергування в сумі 1210,68 грн..

Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (ч.1 ст.317 КАС України).

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача необхідно задоволити частково. Рішення суду першої інстанції від 22.06.2020 року в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог необхідно скасувати і в цій частині слід прийняти нову постанову, якою відповідні позовні вимоги задоволити частково. У решта частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року в адміністративній справі №380/2990/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні скасувати частково, а саме, в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 32879,74 грн., - та прийняти в цій частині нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (грошової компенсації за неотримане речове майно) в сумі 29110,20 грн. (двадцять дев`ять тисяч сто десять грн. 20 коп).

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року в адміністративній справі №380/2990/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Р. Й. Коваль
Т. В. Онишкевич