Справа № 640/842/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/842/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року, суддя Шейко Т.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання дій протиправними, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив з урахуванням уточнень:

- відповідно до законодавчої норми, встановленої пунктом 3 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визнати дії відповідача 1 протиправними, оскільки ним при розгляді звернень позивача систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень;

- прийняти рішення про відшкодування відповідачем 1 на користь позивача, завданої моральної шкоди в сумі 200 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII;

- відповідно до законодавчої норми, встановленої пунктом 3 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визнати дії відповідача 2 протиправними, оскільки ним при розгляді звернень позивача систематично порушувалася норма статті 40 Конституції України і статті 19 Закону № 393/96-ВР щодо всебічного та об`єктивного розгляду звернень;

- прийняти рішення про відшкодування відповідачем 2 на користь позивача, завданої моральної шкоди в сумі 100 тисяч грн., керуючись статтями 3, 8, 27, 28, 56 Конституції України і статтями 19, 24, 25 Закону №1788 - XII;

- зобов`язати відповідача 2 перерахувати пенсію позивача, починаючи з 01.02.2009, керуючись нормами статей 1, 3, 8, 41, 46, 58 Конституції України, статті 66 Закону №1788 - XII, частин третьої, четвертої, шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України за таким алгоритмом:

- додати до стажу з 01.02.2009 період вимушеного прогулу з 04.11.2000 по 24.03.2003 та період роботи в ТЕФ "Інтрансмелогас", вказаний в обліковій картці № НОМЕР_1 , і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії;

- при обчисленні пенсії врахувати в повному розмірі заробітну плату за період роботи з 01.07.94 по 30.06.98, не обмежуючи її коефіцієнтом 5.6, а також визначений відповідно до пункту ІІ.3.1 загальний стаж роботи;

- прийняти рішення про відшкодування відповідачем на користь позивача матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок недоплати пенсії за період з 01.02.2009 до дня прийняття судового рішення за цим позовом.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати пенсію позивача починаючи з 01 лютого 2009 року, керуючись нормами статей 1, 3, 8, 41, 46, 58 Конституції України, статті 66 Закону №1788 - XII, частин 3,4,6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України з додаванням до стажу з 01 лютого 2009 року періоду вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року, і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 також звернувся з апеляційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва в якій просить скасувати частково рішення суду першої інстанції у частині, що стосується відхилених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити в цій частині позовні вимоги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, а підстав для розгляду справи за участі представника податкового органу не встановлено.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

З січня 2009 року ОСОБА_1 призначена пенсія відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

ОСОБА_1 13 листопада 2019 року звернувся з заявами (аналогічного змісту) до Міністра соціальної політики України, Голови правління Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в яких просив вчинити дії щодо вірної виплати пенсії позивачу, з урахуванням усіх складових та на підставі матеріалів пенсійної справи позивача, а також надав розрахунок моральної шкоди, яка підлягає стягненню з органів Пенсійного фонду України.

Пенсійний фонд України листом від 12 грудня 2019 року №1294-29082/Г-03/8-2800/19 повідомив позивача, що на питання, поставленні у заяві від 13 листопада 2019 року, Пенсійним фондом України вже надавались відповіді від 30 грудня 2016 року №14841/Г-1, №14506/Г-3 та від 16 лютого 2017 року №609/Г-11, крім того надано інформацію про розмір обчисленої пенсії, розмір доплат з урахуванням страхового стажу.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 26 листопада 2019 року №286509/02/Г-14029 повідомило позивача про те, що для підтвердження наявного трудового стажу використовується трудова книжка, з відповідними записами в останній, які повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печатками.

Також повідомлено позивача про те, що коефіцієнт 5.6 розміру середнього заробітної плати застосований на підставі чинного законодавства, а пенсія позивача обрахована на підставі та в межах чинного законодавства.

Не погоджуючись із такими висновками відповідачів позивач звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно із статтею 1 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон №393/96) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, зокрема, до посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96 визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно із статтею 5 Закону №393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (частина перша). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги (частина сьома).

Частиною третьою статті 7 Закону №393/96 передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Згідно з частиною четвертою статті 7 цього Закону забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Статтею 15 Закону №393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого само-врядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (частина перша). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частина третя). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (частина четверта).

Статтею 16 Закону №393/96 визначено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду (частина перша).

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що до скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Статтею 18 Закону №393/96 передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно з статтею 20 Закону №393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як убачається з листів від 26 листопада 2019 року №286509/02/Г-14029 (Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві) та від 12 грудня 2019 року №1294-29082/Г-03/8-2800/19 (Пенсійний фонд України) відповідачами у встановлений строк розглянуто заяву позивача від 16 листопада 2019 року і надано відповіді на неї. Із змісту відповідей вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглядалися наведені позивачем доводи і розрахунки, з приводу чого відповідачем зроблено висновки з посиланням на положення законодавства і матеріали пенсійної справи. При цьому звернення позивача від 13 листопада 2019 року у формі заяви не стосувалося оскарження рішень чи дій органів та/або посадових осіб і не містило вимог, зокрема про зобов`язання територіального органу ПФУ чи надання йому доручення провести перерахунок пенсії позивача з урахуванням наведених у заяві обставин тощо.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено відсутність порушень відповідачем вимог Закону №393/96 та права позивача на подання і розгляд його заяви, а також порушення вимог статті 40 Конституції України та статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, Пенсійний фонд України відповідно до покладених обов`язків не наділений повноваженнями щодо здійснення перерахунку, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 6 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України для виконання покладених на нього завдань має право:

1) залучати спеціалістів центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій (за погодженням з їх керівниками), вчених, представників інститутів громадянського суспільства (за згодою) до розгляду питань, що належать до його компетенції;

2) отримувати безоплатно від міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування необхідні для виконання покладених на нього завдань інформацію, документи і матеріали, зокрема від органів статистики - статистичні дані;

3) скликати наради, утворювати комісії та робочі групи, проводити наукові конференції, семінари з питань, що належать до його компетенції;

4) користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами;

5) проводити планові, а у випадках, передбачених законом, позапланові перевірки у роботодавців та інших осіб бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів щодо достовірності відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб або для призначення пенсій, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час таких перевірок;

6) видавати приписи щодо усунення порушень, виявлених за результатами перевірки достовірності поданих страхувальником відомостей про застрахованих осіб;

7) вилучати в установленому законом порядку у підприємств, установ, організацій і окремих осіб копії документів, що підтверджують заниження розміру заробітної плати (доходу) та інших виплат, на які нараховуються страхові внески, або порушення порядку використання коштів Пенсійного фонду України;

8) проводити перевірку цільового використання коштів Пенсійного фонду України в організаціях, що здійснюють виплату і доставку пенсій;

9) порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

10) звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів у разі виявлення фактів порушення порядку використання коштів Пенсійного фонду України.

Щодо посилання позивача на попередні листи - відповіді Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, то суд вірно зазначив, що оцінку відповіді від 06 грудня 2017 року №2220/15/Г-95 вже надано рішенням у справі №826/11782/17, яке набрало законної сили 07 лютого 2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій відповідача протиправними, оскільки права позивача порушено не було.

Що стосується заявлених позивачем вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при обчисленні пенсії врахувати в повному розмірі заробітну плату за період роботи з 01 липня1994 року по 30 червня 1998 року, не обмежуючи її коефіцієнтом 5.6, а також визначений відповідно до пункту ІІ.3.1 загальний стаж роботи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно з частиною другою статті 5 Закону №1058-IV виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону №1058-IV до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Для осіб, які у період до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися і до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи. Перелік таких осіб, а також порядок визначення для них заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавець передбачив право пенсіонера обрати для врахування при обчисленні пенсії заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року. У такому випадку до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум, а для осіб, які отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, - суми виплат (доходу), які не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи.

20 квітня 2005 року Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №306, відповідно до якого дія цього порядку поширюється на осіб, що до 01 липня 1998 року отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, строк виконання якої перевищував календарний місяць, а саме:

- тих, що працювали в сільському господарстві, були зайняті на сезонних роботах, працювали у старательських артілях, виконували роботи (надавали послуги) за цивільно-правовими договорами та сплачували внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування;

- творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів).

Оскільки робота, яку виконував позивач з 01 липня 1994 року по 30 червня 1998 року не відноситься до вищезазначених робіт, визначених Порядком №306, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві діяв в межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства при призначенні пенсії позивача, враховуючи при цьому положення статті 41 Закону №1058-VI.

Тому позовні вимоги позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при обчисленні пенсії врахувати в повному розмірі заробітну плату за період роботи з 01 липня 1994 року по 30 червня 1998 року, не обмежуючи її коефіцієнтом 5.6, також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про перерахунок пенсії позивача, починаючи з 01 лютого 2009 року з додаванням до стажу періоду вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 24 березня 2003 року та період роботи в ТЕФ "Інтрансмелогас", вказаний в обліковій картці № НОМЕР_1 , і врахувати отриману за ці періоди заробітну плату при обчисленні пенсії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

Згідно ч.1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, тобто до січня 2004 року, зараховуються до стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше тобто Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконана на підставі трудового договору на підприємствах, установах організаціях, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах і кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2 Інструкції передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться:

відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;

відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.3 Інструкції).

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму (п. 2.8 Інструкції).

Як убачається з матеріалів справи рішенням Харківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2001 року позивача поновлено на роботі в ОСББ "Придніпровське" та стягнуто з даного підприємства кошти у розмірі 2213,40 грн. за час вимушеного прогулу.

З тексту рішення від 25 квітня 2001 року вбачається, що останнє підлягає негайному виконанню, зокрема, в частині поновлення на посаді головного бухгалтера ОСОБА_1.

Проте, запис про поновлення на роботі ОСОБА_1 вчинено лише 01 січня 2003 року за номером 13.

Оскільки ОСББ "Придніпровське" вимоги судового рішення про негайне виконання в частині поновлення на роботі не виконало, позивач звернувся з позовом до Дарницького районного суду міста Києва, який прийняв рішення від 09 червня 2003 по справі №2-1928 щодо стягнення з ОСББ "Придніпровське" на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2001 року по 24 березня 2003 року в сумі 8835 грн.

Період вимушеного прогулу склав з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року, тобто по день здійснення запису в трудовій книжці за номером 13 про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ОСББ "Придніпровське" за рішенням Харківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2001 року, а не по 24 березня 2003 року, як помилково вважає позивач.

Правова позиція з приводу зарахування до трудового стажу особі за період вимушеного прогулу була викладена Верховним Судом у подібній справі у постанові №752/20210/14-ц.

Що стосується доводів відповідача про безпідставність вимог позивача про врахування до стажу періоду вимушеного прогулу, то вони вірно не прийняті судом до уваги, оскільки не грунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються зібраними у справі доказами.

Окрім того, колегія суддів враховує вимоги положень статті 46 Закону 1058-VI стосовно того, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки, судовим рішенням встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно не враховано період вимушеного прогулу з 04 листопада 2000 року по 01 січня 2003 року до загального трудового стажу, то перерахунок пенсії необхідно провести саме з дня початку порушення права позивача, а саме з 01 лютого 2009 року.

Стосовно вимог позивача про зарахування до страхового стажу періоду роботи в ТЕФ "Інтрансмелогас" то колегія суддів враховує, що жодним із записів у трудовій книжці позивача не підтверджується працевлаштування ОСОБА_1 у даному товаристві, а тому відсутні підстави зараховувати даний період роботи до трудового стажу.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що із наданих до справи індивідуальних даних про застраховану особу за 2000 рік (а.с.33, т.10) убачається, що мають місце відомості про відсутність даних про сплату страхових внесків транспортно-експедиційною фірмою Інтрансмелогас за ОСОБА_1 .

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прийнято відповідно до Закону України №1058-ІУ від 09.07.2003 року.

Згідно ст. 1 Закону загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають:1) громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

За змістом ч.1 ст.14 Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Згідно з п. 1ст. 14 вказаного Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці для осіб, зазначених, зокрема, у пункті 1 ст. 11 цього Закону.

Частинами 1, 3 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є, зокрема, страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду.

Згідно з ч. 2, 6 ст. 20 зазначеного Закону обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Поряд з цим, органи Пенсійного фонду ведуть облік усіх застрахованих осіб та персоніфікований облік надходження страхових внесків, створюють і забезпечують функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про застрахованих осіб, здійснюють облік коштів Накопичувального фонду на накопичувальних пенсійних рахунках (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Відомості про осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 10, 12 - 15, 18 статті 11 цього Закону, подаються до територіального органу Пенсійного фонду страхувальниками-роботодавцями, відповідними підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують цим особам заробітну плату, грошове забезпечення (заробіток), допомогу (ч. 6 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Зазначені вище норми Закону діють з дня набрання чинності вищевказаним законом.

Отже, обов`язок надання до органу Пенсійного фонду звітності про застрахованих осіб, сплата страхових внесків покладається саме на страхувальника. Водночас персоніфікований облік надходження страхових внесків, що здійснюється органами Пенсійного фонду, можливий за умови виконання страхувальниками вказаного обов`язку.

Окрім того, як вже зазначено колегією суддів вище, статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", який був чинним станом на 2000 рік, визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували не лише факт офіційної роботи у вищевказаній установі, а і факт сплати установою страхових внесків.

Щодо доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ в м. Києві про те, що даний спір вже розглядався судами і у його задоволенні було відмовлено, то колегія суддів їх не приймає до уваги.

Як убачається із рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.07.2018 року, залишеного без змін постановою Щостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 року у справі №826/11782/17, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання ПФУ доручити Лівобережному ОУПФУ в м. Києві перерахувати коефіцієнт його стажу, включивши до нього час вимушеного прогулу з 04.11.2000 по 31.12.2002; перерахувати коефіцієнт його заробітної плати, включивши до розрахунку отриману середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також без обмеження заробітної плати за період з 01.07.1994 по 30.06.1999; перерахувати розмір пенсії відповідно до нових індивідуальних коефіцієнтів; визначити суму недоплаченої пенсії та відшкодувати її позивачу; зобов`язання Міністра КМ України ОСОБА_2 притягнути заступника начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян, завідуючого сектором прийому громадян Секретаріату КМ України до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення чинного законодавства України про розгляд звернень громадян; зобов`язання Мінсоцполітики встановити контроль за виконанням позову до ПФУ.

У задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Таким чином вказані у цій справі позовні вимоги не є аналогічними вимогами позивача у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.