Справа № 140/2072/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2072/20 пров. № А/857/7452/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року (суддя - Ковальчук В.Д., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в березні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просив скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.02.2020 №Ф-4650-17. В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувана вимога прийнята відповідачем безпідставно та підлягає скасуванню, оскільки у нього відсутній борг зі сплати єдиного соціального внеску. Позивач наголошує, що заяви за формою №1-ЄСВ до контролюючого органу не подавав, а податковий орган самостійно без наявності до того підстав, нарахував, як фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року у справі №140/2072/20 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивач з 19.11.2019 на підставі поданої заяви був взятий на облік в Головному управлінні ДПС у Волинській області, як платник податків, що проводить незалежну професійну діяльність (адвокат), як фізична особа-підприємець позивач в Головному управлінні ДПС у Волинській області не реєструвався. Оскільки позивач адвокатську діяльність не зупиняв, Головне управління ДФС у Хмельницькій області передало Головному управлінню ДПС у Волинській області особову справу ОСОБА_1 з наявним податковим боргом станом на 31.12.2018, який, зокрема, був включений до вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07.05.2018 №Ф-4650-17У та від 07.11.2018 №Ф-4650-17У, складених Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області, що є похідними до вимоги, яка є предметом спору в даній справі. Відповідач вказує, що оскаржувана вимога винесена з урахуванням попередніх нарахувань та нарахувань, які виникли в період перебування позивача, як самозайнятої особи - адвоката на обліку в Головному управлінні ДПС у Волинській області. Апелянт звертає увагу на те, що оскільки позивач 20.12.2018 був знятий з обліку як фізична особа-підприємець в Хмельницькій районній державній адміністрації та більше не реєструвався, тому нарахування йому платежів здійснюється Головним управлінням ДПС у Волинській області з 01.01.2019 по даний час, як самозайнятій особі - адвокату. Крім того, скаржник покликається на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, визначений статтею 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 26.09.2011 зареєстрований, як фізична особа-підприємець у Хмельницькій районній державній адміністрації Хмельницької області, основним видом діяльності якого згідно КВЕД 74.11.2 є нотаріальна та інша юридична діяльність, яку припинив 20.12.2018, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

19.11.2019 за № 98928 позивач взятий на облік у Головному управлінні ДПС у Волинській області (Луцьке управління, Луцька ДПІ (Луцький р-н)), як фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат), що підтверджується копією довідки форми №34-оп про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру від 20.11.2019 №003.

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 23100,74 грн., у зв`язку з чим Головне управління ДПС у Волинській області сформувало та надіслало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.02.2020 №Ф-4650-17, відповідно до якої контролюючий орган вимагає сплатити позивача, як фізичної особи, заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 23100,74 грн., яка виникла станом на 31.01.2020.

Вважаючи безпідставним нарахування єдиного внеску, а вимогу такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що вимога про сплату боргу від 10.02.2020 №Ф-4650-17 прийнята відповідачем необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, є протиправною і підлягає скасуванню, оскільки відповідач самостійно, за відсутності законних підстав, нарахував позивачу єдиний внесок, як фізичній особі-підприємцю з ознакою незалежної професійної діяльності, тобто за період після припинення підприємницької діяльності до взяття на облік, як фізичної особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш, як чотирьох фізичних осіб.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон №5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 13 Закону №5076-VI передбачено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Згідно із пунктами 63.1, 63.2 статті 63 ПК України облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків.

Взяття на облік у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Пунктом 63.5 статті 63 ПК України визначено, що всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом. Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік, як само зайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.

Відповідно до пункту 65.2 статті 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

Крім того, пунктом 65.3 статті 65 ПК України обумовлено, що для взяття на облік фізичної особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, така особа повинна подати заяву та документи особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем постійного проживання.

Згідно із підпунктом 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 ПК України контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік, як самозайнята особа.

Отже, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік, як самозайнята особа.

Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що до платників єдиного внеску законодавцем віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності. ПК України передбачає обов`язок самозайнятих осіб стати на облік у контролюючому органі у разі здійснення підприємницької діяльності або здійснення незалежної професійної діяльності. В той же час, законом не визначено такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску. Також, законом не передбачено повторного взяття на облік особи, яка вже здійснює підприємницьку діяльність, ще й як особи, що здійснює незалежну професійну діяльність.

В свою чергу, Закон №2464-VI визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно пункту третього цієї ж частини застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 цього ж Закону платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно із частиною п`ятою статті 8 Закону №2464-VІ єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

ПК України передбачає обов`язок самозайнятих осіб стати на облік у контролюючому органі. При цьому, такий обов`язок передбачено у разі, коли особа здійснює підприємницьку діяльність, а також у разі, коли особа здійснює незалежну професійну діяльність.

Однак, необхідно зазначити, що контролюючий орган відмовляє у повторному взятті на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі, коли фізична особа вже взята на облік, як самозайнята особа. Такий обов`язок контролюючого органу передбачено підпунктом 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 ПК України. Тобто, якщо особа взята на облік як самозайнята особа, яка здійснює підприємницьку діяльність, вона не повинна повторно ставати на облік та подавати документи як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Крім того, на виконання вимог статей 5, 16,19 Закону №2464-VI та пункту 4 «Положення про Міністерство доходів і зборів України», затвердженого Указом Президента України від 18.03.2013 №141, наказом Міністерства фінансів України 24.11.2014 №1162, затверджено «Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Порядок №1162).

Згідно пунктів 1, 2 Розділу ІІІ Порядку №1162 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою №1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою №12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону, подають заяву за формою №1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.

Платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою №2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 3 розділу ІІІ Порядку №1162).

Отже, положення цього Порядку свідчить про те, що взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1-ЄСВ. Взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» Порядок №1162 не передбачає.

До того ж, варто зауважити, що Законом №2464-VI не передбачений порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, що підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в рішенні від 02 вересня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №520/3939/19, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року.

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що під час розгляду цієї справи підлягають врахуванню висновки Верховного Суду у зразковій справі №520/3939/19.

Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2019 року встановлено на рівні 4173 грн. Відтак, мінімальний страховий внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність у 2019 році становить 918,06 грн. (4173,00 грн. х 22% = 918,06 грн.).

Згідно з абзацом 3 частини восьмої статті 9 Закону№2464-VIплатники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Як встановлено судом на підставі даних картки особового рахунку зі сплати ЄСВ за період з 31.12.2018 по 31.01.2020, із загальної суми заборгованості Головним управлінням ДПС у Волинській області нараховано позивачу заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за 2019 рік в розмірі 11016,72 грн. (на рівні мінімального страхового внеску: 918,06 грн. х 12 міс. = 11016,72 грн.). Інша складова загальної суми боргу зі сплати єдиного соціального внеску нарахована позивачу Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області, тобто контролюючим органом за попереднім місцем реєстрації, як платника податків.

Представником відповідача у відзиві на позов та у апеляційній скарзі підтверджено, що сума заборгованості, яка визначена в оскаржуваній вимозі є похідною від винесених Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07.05.2018 №Ф-4650-17-У та від 07.11.2018 №Ф-4650-17-У.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі №140/38/19, яке набрало законної сили 10 березня 2020 року на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про скасування податкових вимог задоволено повністю; визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 07.05.2018 №Ф-4650-17У та від 07.11.2018 №Ф-4650-17У.

Із наведеного слідує, що нарахування Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області позивачу заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на підставі вищенаведених вимог про сплату боргу (недоїмки) є протиправним, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інших доказів, на підставі яких включено до загальної суми заборгованості позивача у розмірі 23100,74 грн. сум боргу зі сплати єдиного соціального внеску, визначених Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області відповідачем суду не надано.

Відтак, відповідачем не доведено правомірність включення до загальної суми заборгованості позивача зі сплати єдиного соціального внеску нарахованого Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області боргу зі сплати цього внеску в сумі 13924,02 грн., який відображений станом на 31.12.2018 у картці особового рахунку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач підприємницьку діяльність припинив 20.12.2018, а був взятий на облік у Головному управлінні ДПС у Волинській області (Луцьке управління, Луцька ДПІ (Луцький р-н)) як фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність лише 19.11.2019, при цьому, протягом зазначеного періоду доказів подання позивачем контролюючому органу заяви за формою №1-ЄСВ відповідачем суду не надано. Відтак, відповідач самостійно, за відсутності законних підстав, нарахував позивачу єдиний внесок як фізичній особі-підприємцю з ознакою незалежної професійної діяльності, тобто за період після припинення підприємницької діяльності до взяття на облік як фізичної особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Крім того, позивачем, як фізичною особою, що здійснює незалежну професійну діяльність надано суду докази сплати єдиного соціального внеску за листопад 2019 року в сумі 920 грн., а саме копію дубліката квитанції від 19.12.2019№0.0..1. Зазначена оплата ЄСВ також відображена у картці особового рахунку, у якій також міститься підтвердження про сплату позивачем 15.01.2020 єдиного внеску на суму 920 грн. відповідно до платіжного доручення від 15.01.2020 №@PL105883. Тобто, за листопад, грудень 2019 року позивач єдиний внесок сплатив. А докази сплати цього внеску за січень 2020 року станом на 31.01.2020 відсутні, оскільки за цей період відповідно до вимог абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI граничний термін його сплати ще не настав.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав достатніх та допустимих доказів в підтвердження обґрунтованості та правомірності винесеної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.02.2020 №Ф-4650-17, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, в апеляційній скарзі не зазначено.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року.