Справа № 640/17722/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2020 року м. Київ № 640/17722/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Державної міграційної служби України, 2. Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування наказу, рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) із позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач 1) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідач 2), у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 163 від 22.04.2019 року начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області Гузь В.В. про відмову громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №128-19 від 27.08.2019 року про відхилення скарги на наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем є протиправним та підлягає скасуванню, адже позивачем надано всю необхідну інформацію на підтвердження реальної наявності підстав для побоювання за життя і здоров`я у разі його повернення до країни походження.

Також, позивач зазначає, що не погоджуючись з рішенням про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем, вважаючи його винесеним на підставі однобічного аналізу фактів про реальний стан релігійних утисків у Нігерії, останній звернувся до ДМС України із скаргою на наказ № 163 від 22.04.2019 року, разом з тим, йому було протиправно відмовлено у її задоволенні, а відтак є всі підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання відповідача 1 повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

15 жовтня 2019 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що з аналізу по країні громадянської належності позивача встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «Боко Харам». Пояснення позивача щодо інциденту з вибухом на ринку в Сабон Гарі є сумнівними, оскільки він наводить суперечливі та неправдоподібні пояснення певних обставин. Зокрема, позивач не має відомостей щодо смерті саме його матері, не надав належних пояснень у частині своєї бездіяльності щодо пошуку матері (її тіла), не має офіційних доказів щодо цього інциденту (медичні матеріали, довідки правоохоронних органів тощо). При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що він тривалий час проживав у м. Сабон Гарі після наведеного вище інциденту з чого слідує, що він мав змогу отримати відповідні матеріали чи відомості. Крім того, твердження застосування по відношенню до нього актів насильства з боку ісламістського угрупування Боко Харам у 2016 році також не можуть вважатися правдоподібними. Так, заявник зазначив, що проживав у місті Сабон Гарі , водночас, досліджуючи кількість інцидентів насильства, проведених Боко Харам, можна дійти висновку що ісламісти діють переважно на території штату Борно що розташований на північний-схід від Сабон Гарі .

Відповідач 1 зазначає, що з огляду на зазначене, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було належним чином проаналізовано всі подані відомості надані позивачем та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також відповідач 1 зазначає, що на підставі зазначеного та керуючись частиною 5 статті 12 зазначеного Закону, ДМС України правомірно прийнято рішення про відхилення скарги позивача на наказ від 22.04.2019 року № 163 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

15 березня 2019 року, на підставі компетентного дозволу, до України, літаком прибув Громадянин Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., народився у м. Лагос, Нігерія, за національністю нігерієць (ігбо), сповідує християнство, середня освіта, з документів, що посвідчують особу має копію паспорта серії НОМЕР_1 строком дії до 27.09.2022 року.

02 квітня 2019 року позивач звернувся із заявою до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання зазнати переслідування з боку радикального ісламістських формувань, які діють на території країни його громадянської належності, зокрема, ісламістського формування Боко Харам . В обґрунтування наведеного зазначив, що у 2015 році від вибуху на ринку загинула його мама, а через деякий час він також став жертвою насильства терористів.

За результатами розгляду особової справи позивача, 22.04.2019 року ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 22.04.2019 року № 163 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

25 квітня 2019 року позивач отримав повідомлення від 22.04.2019 року № 100 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи наказ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 22.04.2019 року № 163 протиправним, позивач 30 квітня 2019 року, звернувся до ДМС України із скаргою.

27 серпня 2019 року рішенням ДМС України № 28-19 скарга позивача на наказ від 22.04.2019 року № 163 була відхилена відповідачем-1 з підстав відсутності фактів порушення чинного законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення та відсутності підстав для оформлення позивачу документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до вимог частин 2 та 7 статті 7 Закону № 3671 у заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до положень пункту 6 частини 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 26.02.2020 року у справі № 815/5807/17.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що при проведенні співбесіди позивач зазначив, що не бажає повертатися на Батьківщину, так як там нікого з його родини не залишилося. За його словами батько помер у 2008 році, а у 2015 році від вибуху на ринку спричиненому терористичною організацією Боко Харам загинула його мама, а через деякий час він також став жертвою насильства терористів.

Водночас, суд погоджується з позицією відповідача 1 щодо сумнівності показань позивача щодо інциденту з вибухом на ринку в Сабон Гарі , з огляду на суперечливість обставин. Зокрема, позивач не має відомостей щодо смерті саме його матері, не надав належних пояснень у частині своєї бездіяльності щодо пошуку матері (її тіла), не має офіційних доказів щодо цього інциденту (медичні матеріали, довідки правоохоронних органів тощо). При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що він тривалий час проживав у м. Сабон Гарі після наведеного вище інциденту з чого слідує, що він мав змогу отримати відповідні матеріали чи відомості.

Також суд погоджується з позицією відповідача 1, що твердження застосування по відношенню до нього актів насильства з боку ісламістського угрупування Боко Харам у 2016 році, також не можуть вважатися правдоподібними. Так, заявник зазначив, що проживав у місті Сабон Гарі . Досліджуючи кількість інцидентів насильства, проведений Боко Харам можна дійти висновку що ісламісти діють переважно на території штату Борно що розташований на північний-схід від Сабон Гарі .

Згідно з відомостями, які містяться у паспортному документі заявника він народився у місті Лагос, національний паспорт отримував в Асабі. Вказані населені пункти знаходяться на півдні Нігерії.

Так, у доповіді Департаменту уряду Великобританії щодо безпекової ситуації у Нігерії (січень 2019), зазначено, що будь-які прояви насильства у південній частині Нігерії практично відсутні.

Конституція і закони Нігерії забороняють тортури та нелюдське поводження. У грудні 2017 року президент країни підписав закон проти катувань, який конкретно визначає і криміналізує діяння, пов`язані з тортурами. Закон передбачає покарання для будь-якої особи, включаючи працівників правоохоронних органів. На основі дослідження інформації по країні походження заявника у цілому можна зробити висновок про відсутність масових, системних та грубих порушень прав людини, катуваннями, нелюдським поводженням чи покаранням (зокрема, вказане стосується регіону, де проживав заявник).

Крім того, аналізом по країні громадянської належності встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупуванням «Боко Харам», зокрема, ув`язнила 45 членів угрупування за незаконні дії та досягає великого прогресу протистояння тероризму на північному сході країни, соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Одночасно суд звертає увагу на ту обставину, що позивач з відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся не одразу по прибуттю до України 15.03.2019 року, а як вбачається з висновку відповідача 2 від 22.04.2019 року та протоколу співбесіди від 10.04.2019 року до України він прибув на підставі належно оформленої візи транзитом через Туреччину, що може свідчити про виключну мету позивача пов`язаною з його бажанням перебувати в обраній ним країні, а не про необхідність залишення ним країни громадянства через побоювання переслідувань.

Окрім цього, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів заподіяння йому тілесних ушкоджень за обставин, які зазначені позивачем в позові та про які ним повідомлялось відповідачам.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд приходить до переконання про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу від 22.04.2019 року № 163, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, з огляду на встановлення судом правомірності наказу від 22.04.2019 року № 163, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов до переконання про правомірність та обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України від 27.08.2019 року №128-19 про відхилення скарги на наказ від 22.04.2019 року № 163, а отже позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки вона є похідною від попередніх позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко