Справа № 160/3825/20
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 жовтня 2020 року Справа № 160/3825/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сидоренка Д.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення його з військової служби, а саме 22 квітня 2017 року;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби а саме 22 квітня 2017 року;
- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не проведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні;
- стягнути з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 квітня 2017 року по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 484,87 грн.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на час прийняття наказу про звільнення з військової служби відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
13.05.2020р. засобами електронного зв`язку від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області надійшло письмове клопотання, в якому відповідач просить суд зупинити провадження у справі №160/3825/20, до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №810/451/17.
Ухвалою суду від 20.05.2020 року зупинено провадження у адміністративній справі №160/3825/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №810/451/17.
27.07.2020р. до суду надійшов відзив на, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування правової позиції зазначає, що оскільки для осіб які мають статус учасника бойових дій додаткова відпустка не має обов`язкового щорічного характеру, тому грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки для учасників бойових дій відповідно до п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не може виплачуватися, тому що відпустка, на яку військовослужбовець не набув права, не може вважатися невикористаною. Інформація про звернення позивача у період проходження військової служби із рапортом про здійснення розрахунку для отримання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, визначення періодів невикористаної додаткової відпустки, а також звернення позивача із заявами після звільнення з військової служби відсутня, у зв`язку з чим вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлена передчасно.
Також відповідач зазначає, по-перше військовослужбовці не перебувають у трудових відносинам з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу внаслідок чого висновки позивача про застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України є хибним та помилковим; по-друге відсутні правові підстави для задоволення позивних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вбачається порушення з боку позивача матеріального права, у зв`язку із заявленою позивачем передчасною вимогою; по-третє враховуючи, що рішення суду із розрахунком компенсації позивачу за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій до управління - не надходило, правові підстави для початку обчислення періоду для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - відсутні.
30.07.2020р. до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначає, що відзив відповідача не спростовує доводи ні по одній із позицій щодо порушення чинного законодавства, що мали місце при несвоєчасній виплаті усіх належних при звільненні сум, з огляду на те, що: по-перше у порівнянні із іншими особами, які набули статусу учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач має таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки; по-друге припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням; по-третє має враховуватися правова позиція Великої Палати Верховного Суду по зразковій справі №620/4218/18; по-четверте спеціальними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні з військової служби, а також наслідків такого порушення, у зв`язку з чим підлягає застосуванню трудове законодавство; по-п`яте зазначає про суперечність доводів відповідача та позбавлення їх сенсу.
Ухвалою суду від 04.09.2020р. поновлено провадження у адміністративній справі №160/3825/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Станом на 23.10.2020р. до суду не надходило заперечень на відповідь на відзив від відповідача.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Відповідно до довідки Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області №55/14-2987 від 30.04.2020р. полковник запасу ОСОБА_1 з 28.11.1994р. до 11.05.2017р. проходив дійсну військову службу в Службі безпеки України. Звільнений з військової служби за пп. «а» п.61 (у запас СБ України) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБ України, пп. «б» п.63, п. 88-1 )за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та виключений зі списків особового складу з 11.05.2017р.
Додаткову відпустку як учасник бойових дій, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 по 2017 ОСОБА_1 не отримував.
Відповідно до п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 у 2016-2017 роках мав право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати, як учасник бойових дій, у кількості 28 календарних днів.
Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 по 2017 роки ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.
Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед звільненням складало 484,87 грн.
Статус учасника бойових дій полковнику ОСОБА_1 встановлено 12.02.2016р. (протокол комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасниками бойових дій у Службі безпеки України №2/ІІ/2016/140, посвідчення серії НОМЕР_1 від 09.03.2016).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 09.03.2016р. позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Інформаційним запитом від 24.03.2020р. позивач звернувся до начальника Управління СБУ у Дніпропетровській області з проханням про надання інформації та завірених копій щодо:
- терміну дійсного проходження ОСОБА_1 військової служби в органах СБУ із зазначенням строків;
- звільнення ОСОБА_1 зі служби з органів СБУ відповідно до наказу та пунктів;
- виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу відповідно до наказу;
- можливого надання ОСОБА_1 додаткової відпустки як учаснику бойових дій, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з 2015 по 2017 роки;
- можливого нарахування ОСОБА_1 та виплати, у тому числі при звільненні, компенсації за невикористані дні цих додаткових відпусток;
- середньоденного грошового забезпечення, яке було встановлено ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед його звільненням.
Листом вих.№55/14-2954вих від 30.03.2020р. відповідач повідомив позивача про те, що полковник запасу ОСОБА_1 з 28.11.1994р. до 11.05.2017р. проходив дійсну військову службу в Службі безпеки України. Звільнений з військової служби за пп. «а» п.61 (у запас СБ України) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями СБ України, пп. «б» п.63, п. 88-1 )за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) та виключений зі списків особового складу з 11.05.2017р.
Додаткову відпустку як учасник бойових дій, згідно з п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 по 2017 ОСОБА_1 не отримував.
Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, згідно п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.
Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 місяці перед звільненням складало 484,87 грн.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 року по 2017 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно із пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII та Законі України "Про оборону України" від 06.12.1991 року № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
Згідно із абзацом п`ятим статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення його з військової служби, а саме 22 квітня 2017 року та в частині зобов`язання Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби а саме 22 квітня 2017 року, підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про окреме визнання протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не проведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні, суд залишає їх без задоволення з огляду на те, що достатнім для захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, як складової повного розрахунку при звільненні.
Щодо позовних вимог про стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23 квітня 2017 року по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 484,87 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, наведеними правовими нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем на час розгляду даної справи проведено не було, зокрема, в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Суд звертає увагу, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо стягнення середнього заробітку, оскільки фактично дана вимога є передчасною та не може бути задоволена судом.
Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.
Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241 - 246, 250, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення його з військової служби, а саме 22 квітня 2017 року.
В задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко