Справа № 540/2254/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/2254/19
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойко А.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Кермача Андрія Івановича, та представника Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі Веремієнко Марини Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (далі ДПС) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, а саме: від 20 червня 2019 року № про застосування штрафних санкцій з військового збору на суму 302,00 грн., № про застосування штрафних санкцій у розмірі 3136,18 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, № про застосування штрафної санкції у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, № про застосування штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, № про застосування штрафних санкцій у розмірі 170,00 грн.; від 03 жовтня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 168505,04 грн., № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на суму 27990,95 грн., №5 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 355891,57 грн.; рішень від 20 червня 2019 року: № про застосування штрафних санкцій в сумі 1909,47 грн. за несплату, неповну або несвоєчасну сплату суми ЄСВ одночасно з видачею сум виплат (авансових платежів), на які нараховується ЄСВ; № про застосування штрафних санкцій в сумі 50317,53 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого ЄСВ; від 10 вересня 2019 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату ЄСВ у розмірі 5586,72 грн.; а також вимоги про сплату боргу з ЄСВ від 20 червня 2019 року №Ф-002351305 на 267550,49 грн..

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року позов задоволено частково. Суд постановив визнати частково протиправним та частково скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03 жовтня 2019 року з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на 176959,77 грн. та штрафними санкціями на 44239,95 грн.; визнати частково протиправним та частково скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03 жовтня 2019 року за податковими зобов`язаннями з військового збору за основним платежем на 14746,56 грн. та штрафними санкціями на 3686,64 грн.; визнати частково протиправним та частково скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № від 20 червня 2019 року на 25318,19 грн.; визнати частково протиправною та частково скасувати вимогу №Ф- від 20 червня 2019 року про сплату боргу недоїмки на 155407,32 грн.; визнати протиправним та повністю скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03 жовтня 2019 року про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість. В решті позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ДПС та ФОП подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ДПС зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі ФОП зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ДПС та про наявність підстав для задоволення апеляційного скарги ФОП в частині з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 77.1, пункту 77.4 статті 77 ПК України, Закону України від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наказу Головного Управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 18 березня 2019 № 378 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 року, головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі Саніною Людмилою Володимирівною проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року, валютного та іншого законодавства період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року відповідно до затвердженого плану перевірки, наведеного у додатку №1 до акту.

За результатом проведеної перевірки складено акт №274 з питань дотримання вимог податкового, валютного, іншого законодавства з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року та за наслідками розгляду скарги позивача ДПС України.

Відповідно до акта перевірки встановлено, що позивач у порушення вимог п.177.10 ст.177 ПК України не зареєстрував у контролюючому органі та не вів належним чином книгу обліку доходів та витрат.

Також перевіркою встановлено, що позивач систематично затримував сплату військового збору, податку з доходів фізичних осіб, платежі єдиного соціального внеску, як того вимагають приписи ст.168 пп.1.2 п.16 прим1 розділу ХХ ПК України та п.2 ст.6, п.1 ст.7 п.9 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із затримкою від 1 до 300 днів.

Крім того, під час перевірки відповідачем було виявлено порушення в частині визначення зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску.

Також, згідно акту перевірки відповідач вважав, що позивач неправомірно завищив витрати 2016 року у зв`язку із включенням до їх складу амортизації транспортних засобів у сумі 86312,83 грн., ремонту транспортних засобів на суму 106770,66 грн., вартості придбаних автошин на 121857,51 грн., придбаних акумуляторів на 19300,00 грн., будівельних матеріалів на 11531,25 грн., запасних частин на 37726,65 грн.. Крім того, витрати 2016 року у сумі 258537,52 грн. були не підтверджені позивачем документально.

Також, при перевірці показників декларації позивача за 2017 рік відповідач прийшов до висновку, що ФОП неправомірно включив до складу витрат: амортизацію транспортних засобів - 87278,55 грн., витрати на ремонти автомобілів на 109313,71 грн., вартість придбаних автошин - 170541,69 грн., акумуляторів 7200,00 грн., будівельних матеріалів на 3817,92 грн., запчастин - 41109,24 грн., послуг шиномонтажу на 1202,24 грн., послуг з постачання електроенергії на 2567,00 грн.; сплата орендної плати за землю у сумі 5904,00 грн. без наявності договору оренди.

Крім того, за даними відповідача витрати у сумі 1498,45 грн. не підтверджено документально та 5000,00 грн. безпідставно перераховано контрагенту.

З огляду на вказані порушення податковим органом було винесено наступні рішення: від 20 червня 2019 року № про застосування штрафних санкцій з військового збору на суму 302,00 грн., № про застосування штрафних санкцій у розмірі 3136,18 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, № про застосування штрафної санкції у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, № про застосування штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, № про застосування штрафних санкцій у розмірі 170 грн.; від 03 жовтня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 168505,04 грн., № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на суму 27990,95 грн., №5 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 355891,57 грн.; рішень від 20 червня 2019р.: № про застосування штрафних санкцій в сумі 1909,47 грн. за несплату, неповну або несвоєчасну сплату суми ЄСВ одночасно з видачею сум виплат (авансових платежів) на які нараховується ЄСВ; № про застосування штрафних санкцій в сумі 50317,53 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого ЄСВ; від 10 вересня 2019 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату ЄСВ у розмірі 5586,72 грн.; вимогу про сплату боргу з ЄСВ від 20 червня 2019 року №Ф-002351305 на 267550,49 грн..

Винесення вказаних податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності виключення відповідачем із складу витрат позивача за 2016 рік витрат на проведення ремонту у сумі 106770,66 грн., на придбання шин у сумі 121857,51 грн., придбання акумуляторів 19300,00 грн., придбання запчастин у сумі 37726,65 грн.. Одночасно суд вважав, що не можуть бути включені до складу витрат витрати на придбання будівельних матеріалів у сумі 11531,25 грн., оскільки позивачем не надано доказів їх продажу у цьому періоді чи ремонтно-будівельних послуг або проведення поточного ремонту власних чи орендованих будівель чи споруд. Крім того, на думку суду, не можуть бути враховані у складі витрат 2017 року сума 5000,00 грн., які сплачені ДП «Херсонгеоінформ» без доказів фактичного надання цих послуг та відсутності зв`язку з господарською діяльністю позивача. Крім того, було зазначено, що у відповідності з пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України не можуть бути включені до складу витрат витрати на придбання будівельних матеріалів у 2017 році на суму 3817,92 грн. та 2018 року сумі 5745,17 грн., оскільки позивачем не надано доказів продажу у цьому періоді будівельних матеріалів чи ремонтно-будівельних послуг або проведення поточного ремонту власних чи орендованих будівель чи споруд.

Також було зазначено, що не можуть бути включені до складу витрат позивача витрати 2017 року у сумі 2567,00 грн. та 2018 року у сумі 8290,00 грн. на придбання електроенергії, оскільки позивачем не було надано доказів зв`язку придбання електроенергії з отриманням оподатковуваних доходів у 2017-2018 роках. Суд першої інстанції зазначив, що у 2017 та 2018 роках позивачем до складу витрат також неправомірно віднесено суми сплаченої орендної плати за земельну ділянку на 5904,00 грн. та 17712,00 грн. відповідно, у зв`язку з відсутністю договорів оренди.

Стосовно амортизації суд зазначив, що практично всі тягачі та причепи на момент перевірки мали більш ніж 10-літній період експлуатації, тобто були повністю амортизовані, а належний технічний стан для подальшої експлуатації мали завдяки періодичному технічному огляду та ремонту зношених вузлів та агрегатів, і з цих причин суд вважав, що позивач неправомірно у 2016-2018 роках нараховував та включав до складу витрат амортизацію на амортизовані транспортні засоби і тим самим завищив витрати 2016 року на 86312,83 грн., 2017 року на 87278,55 грн., 2018 року на 97448,12 грн.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивач протягом 2016-2018 років правомірно сформував податковий кредит з ПДВ від придбання запасних частин, автомобільних шин, акумуляторів, а отримання доходу від вантажоперевезень є фактичним підтвердженням використання цих ТМЦ для потреб оподатковуваної господарської діяльності позивача.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України лише в частині, з огляду на таке.

Стосовно податкових повідомлень-рішень від 03 жовтня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 168505,04 грн.; від 03 жовтня 2019 року №5 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 355891,57 грн., а також похідних від нього рішення від 20 червня 2019р. № про застосування штрафних санкцій в сумі 50317,53 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого ЄС, від 03 жовтня 2019р. № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на суму 27990,95 грн., вимоги про сплату боргу з ЄСВ від 20 червня 2019р. №Ф-002351305 на 267550,49 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до ст.198.6 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Крім того, статтею 177 ПК України регламентовано питання оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, положеннями вказаної статті передбачено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають:

витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів;

витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення:

земельні ділянки;

об`єкти житлової нерухомості;

легкові та вантажні автомобілі.

Приймаючи вказані рішення податковий орган зазначав, що за результатами документальної перевірки встановлено, що 258537,52 грн. задекларованих витрат у 2016 році не підтверджено документально. Наведені висновки відповідач зробив, зокрема, з тих підстав, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з отриманням доходу, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів (як основних засобів подвійного призначення), в тому числі, витрати на проведення поточного ремонту.

Також, відповідач посилався на порушення ФОП, зокрема, пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, а саме: позивачем включено до складу валових витрат за 2017 рік витрати подвійного призначення на суму 446333,21 грн., отже, перевіркою правильності визначення витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу та відображених в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік встановлено їх завищення на суму 446333,21 грн..

Крім того, в ході проведення перевірки ДПС встановлено завищення ФОП валових витрат за 2018 рік на загальну суму 593508,15 грн. внаслідок включення до складу витрат подвійного призначення - витрат на запасні частини та супутні матеріали для поточного ремонту, на придбання автомобільних шин, на придбання акумуляторних батарей, а також на придбання металопрокату для ремонту вантажних автомобілів. Зазначені товарно-матеріальні цінності віднесено на витрати ФОП за касовим методом, а саме при закупівлі за порядком, встановленим для юридичних осіб - платників податку на прибуток за умовами відсутності складського обліку у бухгалтерському обліку ФОП.

Колегія суддів вважає, що в контексті зазначених спірних правовідносин в цілому та згідно положень ст.177.4.5 ПК України, не підлягають включенню до складу витрат, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Слід зазначити, що вказаною статтею засобами подвійного призначення визначені, зокрема, легкові та вантажні автомобілі.

Водночас, колегія суддів наголошує, що згідно діючого податкового законодавства не підлягають включенню до складу витрат щодо основних засобів подвійного призначення, витрати саме на придбання та утримання, тобто ФОП не мав законодавчо визначеного права віднести до витрат лише витрати на придбання та утримання вантажних та легкових транспортних засобів.

На думку колегії суддів, придбанням майна може вважатись здійснення особою витрат, направлених на набуття нею відповідних об`єктів (рухоме та/або нерухоме майно) у власність.

Поряд з цим, утриманням вказаного майна є вчинення власником/користувачем певних заходів, в тому числі і здійснення грошових витрат саме на забезпечення перебування відповідного майна в належному фізичному та/або правовому стані, що дає змогу безпосередньо використовувати таке майно за призначенням, однак, не є наслідком такого використання. Такими витратами можуть бути, зокрема, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, сплата податку на нерухоме майно, витрати на оплату зберігання та охорону транспортного засобу, тощо.

На думку колегії суддів, слід розрізняти такі правові категорії, як утримання, зокрема, транспортного засобу, та технічне обслуговування і ремонт такого об`єкта, оскільки необхідність такого технічного обслуговування і ремонту є наслідком безпосередньої експлуатації об`єкта та відповідного зносу технічних вузлів, натомість витрати на утримання вказаного об`єкта не залежать від факту використання вказаного транспортного засобу та підлягають здійсненню (витрати) в будь-кому випадку.

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки та всупереч вказаним висновкам, податковим органом помилково по суті ототожнено витрати на утримання транспортних засобів з витратами позивача на технічне обслуговування і ремонт, що є безпідставним та таким, що суперечить правовій сутності положення ст.177.4.5 ПК України.

Отже, враховуючи вищезазначене колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача правової підстави для віднесення до складу валових витрат на технічне обслуговування і ремонт відповідного транспортного засобу, на придбання запасних частин до нього та палива, однак, за умови наявності належним чином оформлених первинних документів та зв`язку господарських операцій на придбання товарів та послуг, на підтвердження яких складаються вказані первинні документи, з господарською діяльністю такого платника.

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 березня 2019 року справа №810/5425/15.

Так, по вказаній справі суд касаційної інстанції зазначив, що ухвалюючи судові рішення суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Підприємцем правомірно віднесені витрати на придбання запасних частин та нафтопродуктів до валових витрат, пов`язаних з здійсненням його господарської діяльності та, відповідно, з дотриманням всіх вимог податкового законодавства України зменшено загальний оподатковуваний дохід на суму таких витрат за відповідні періоди.

Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність у позивача відповідних первинних документів як підстави для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Верховний Суд визнав, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга відповідача була залишена без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року, справа №808/1077/17, суд касаційної інстанції досліджував по суті питання віднесення протягом 2015 року до складу валових витрат на придбання автомобільних шин на загальну суму 14010809,44 грн., оскільки основним видом підприємницької діяльності підприємця є діяльність вантажного автомобільного транспорту і для здійснення вказаної діяльності позивачем безпосередньо використовується значна кількість автомобільного транспорту як власного так і залученого. Придбані у 2015 році автомобільні шини були використані (як зазначено позивачем по вказаній справі) у господарській діяльності позивача як у зв`язку із використанням належного йому автотранспорту, так і у зв`язку з передачею частини придбаних шин ТОВ «Елізет» у відповідності з умовами укладеного договору (з урахуванням додаткових узгоджень).

В акті перевірки (т.1 а.с.34) податковим органом зазначено, що до акту додаються затверджені належним чином завірені копії журналу №23 з персоніфікацією контрагентів - постачальників, визначенням дат придбання, видів придбаних ТМЦ або оплачених послуг, та їх віднесення на витрати з зазначенням до якої саме категорії витрат здійснено віднесення.

При цьому, податковим органом ні під час податкової перевірки, ні під час судового провадження в судах першої та апеляційної інстанції не поставлено під сумнів реальність вказаних господарських операцій по придбанню позивачем товарів та послуг з метою обслуговування транспорту, необхідність якого виникла внаслідок його експлуатації.

Водночас, здійснення вказаних господарських операцій підтверджується первинними документами (т.1 а.с.101-170, т.2 а.с.105-178), наданими ФОП в судах першої та апеляційної інстанцій, до яких (матеріалів) податковим органом не наведено жодних зауважень щодо їх відповідності, зокрема, принципу повного висвітлення, визначеного ст.4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", за яким фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі; превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

З наведеного вбачається, що податковим органом не заперечується факт належного документального підтвердження вищевказаних витрат, як такого, натомість єдина підстава для не врахування вказаних витрат є те, що позивачем здійснено віднесення до складу валових витрат (та сформовано податковий кредит), витрати на технічне обслуговування, ремонт, придбання запасних частин до автомобілів, як засобів подвійного призначення, що, як зазначено вище, є безпідставним.

Стосовно декларування позивачем амортизаційних нарахувань колегія суддів зазначає таке.

Так, в акті перевірки податковим органом зазначено, що перевіркою встановлено безпідставне включення до витрат амортизаційних нарахувань, які проводились щорічно у грудні звітного року й включались до витратної частини декларації про майновий стан.

Збільшення витрат за 2016 рік на суму 86312,83 грн. розрахованих амортизаційних нарахувань відображено у журналі - ордері №23 у грудні 2016 року та у зведеному річному журналі - ордері № 23 за 2016 рік (т.1 а.с.28 зворотній бік); збільшення витрат за 2017 рік на суму 87278,55 грн. амортизаційних нарахувань відображено в журналі - ордері № 23 у грудні 2016 року та у зведеному річному журналі - ордері №23 за 2017 рік (т.1 а.с.31 зворотній бік); збільшення витрат за 2018 рік на суму 97448,12 грн. розрахованих амортизаційних нарахувань відображено у журналі - ордері №23 у грудні 2016 року та у зведеному річному журналі - ордері №23 за 2018 рік (т.1 а.с.34 зворотній бік).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач як у позові, так і в апеляційній скарзі (т.2 а.с.17) посилався на те, що ревізор помилково перекрутив поняття витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, та амортизаційних відрахувань на основні засоби подвійного призначення, а зазначені в акті суми амортизаційних (на думку перевіряючих) нарахувань за 2016 рік в розмірі 86312,83 грн., за 2017 рік в розмірі 87278,55 грн. та за 2018 рік в розмірі 97448,12 грн. є нічим іншим ніж витратами на придбання матеріалів для ремонту, обслуговуванню та на забезпечення експлуатації вантажних автомобілів з метою здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку.

На підтвердження вказаних доводів були надані суду апеляційної інстанції первинні документи, які свідчать про придбання ФОП запасних частин та інш. по роках на загальні суми, які повністю співпадають з вказаними вище сумами, які визначені ДПС в акті перевірки як амортизаційні нарахування (т.3 а.с.75-122).

Під час судового засідання 23 вересня 2020 року представником відповідача на пропозицію суду не було надано жодних пояснень та аргументованої відповіді по вказаним обставинам.

З урахуванням викладеного судова колегія приходить до висновку, що відповідачем безпідставно було віднесено вказані витрати за 2016 рік в розмірі 86312,83 грн., за 2017 рік в розмірі 87278,55 грн. та за 2018 рік в розмірі 97448,12 грн. до амортизаційних нарахувань, натомість ФОП мав право на віднесення цих витрат до складу валових.

При цьому, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції з приводу того, що практично всі тягачі та причепи на момент перевірки мали більш ніж 10 літній період експлуатації, тобто були повністю з амортизовані, а належний технічний стан для подальшої експлуатації мали завдяки періодичному технічному огляду та ремонту зношених вузлів та агрегатів, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач неправомірно нараховував та включав до складу витрат амортизацію на з амортизовані транспортні засоби, є безпідставними та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять підтвердження, а судом першої інстанції не зазначено про дослідження питання здійснення ФОП амортизації тягачів та причепів в період часу до 2016 року. Вказаних відомостей не було надано також і податковим органом.

Крім того, за результатами перевірки встановлено, що ФОП у 2017 та 2018 роках до складу витрат неправомірно віднесено суми сплаченої орендної плати за земельну ділянку у розмірі 5904,00 грн. та 17712,00 грн. відповідно, у зв`язку з відсутністю договорів оренди.

Суд першої інстанції, погоджуючись з вказаними висновками зазначив, що відсутність договору, складеного у письмовій формі між позивачем та органом, який наділений належними повноваженнями про передачу землі в оренду, свідчить про відсутність орендних відносин позивача та Комишанської селищної ради, а перерахування коштів може бути розцінено як авансове перерахування коштів у рахунок погашення зобов`язань за можливим договором оренди.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками та зазначає, що матеріали справи містять договір оренди землі від 08 серпня 2007 року, предметом якого є оренда земельної ділянки під будівництво автогаражу та облаштування автостоянки, яка знаходиться по вул.Нафтовиків, 131, Комсомольського р-ну, м.Херсона, із земель СТОВ «Херсонбекон» на території Комишанської селищної ради.

Згідно п.8 вказаного договору, договір укладається строком на 10 (десять ) років. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію. Також, з вказаного договору вбачається, що він був зареєстрований в Херсонській міській філії ДП «Херсонський регіональний центр державного земельного кадастру» - 03 вересня 2007 року.

Справа містить заяву ФОП від 15 червня 2017 року (отриману адресатом того ж дня), подану голові Комишанської селищної ради, як представнику (станом на укладення договору в 2007 році) Орендодавця, про продовження строку дії вказаного договору оренди.

Положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на час закінчення договору оренди) передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З урахуванням наявності у позивача переважного права на поновлення строку вказаного договору, з огляду на вчинення ФОП належних та, що важливо, вчасних, тобто за 30 днів до дня закінчення договору, дій по письмовому повідомленню Орендодавця (яким станом на 2007 рік була Комишанська селищна рада) про намір продовжити дію договору, та приймаючи до уваги відсутність повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди, колегія суддів приходить до висновку, що сторонами договору фактично добровільно продовжено орендні відносини щодо зазначеної земельної ділянки, що підтверджується фактом використання позивачем цієї ділянки з метою здійснення підприємницької діяльності (що не заперечується і відповідачем), відсутністю заперечень такого використання з боку розпорядника цієї ділянки та сплатою позивачем орендної плати за користування нею, та, як наслідок, про правомірність віднесення ФОП сум на оплату оренди землі до складу витрат.

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідач, обгрунтовуючи відповідні висновки, посилався виключно на відсутність договору оренди землі та не ставив під сумнів як реальність проведення вказаних витрат, так і дійсне використання ФОП вказаної ділянки у власній діяльності, що, на думку колегії суддів, підтверджується матеріалами справи та додатково буде проаналізовано нижче.

Окремо колегія суддів зазначає, що дійсно, на відповідну заяву ФОП від 15 червня 2017 року про продовження строку дії вказаного договору оренди Комишанською селищною радою було зазначено, що після 01 січня 2013 року розпорядником відповідної ділянки є Херсонська ОДА.

Позивачем 22 червня 2017 року (тобто у строк, визначений п.8 Договору та ст.33 Закону України "Про оренду землі") було подано до Херсонської ОДА, як чинного розпорядника землі та належного орендодавця, заяву про продовження строку дії вказаного договору (отримана 23 червня 2017 року), у відповідь на яку Херсонською ОДА зазначено, що для укладення додаткової угоди про продовження договору оренди землі слід надати витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки та рішення Херсонської МР про затвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно листа Херсонської ОДА від 18 вересня 2017 року, розглянувши клопотання ФОП стосовно надання дозволу на розробку технічної документації з нормативно грошової оцінки земельної ділянки зазначено про необхідність звернутися до юридичної особи, яка відповідно до Закону України «Про землеустрій» є розробником документації із землеустрою та забезпечити розробку технічної документації з нормативної грошової оцінки з подальшим її затвердженням Херсонською міською радою.

З метою розроблення відповідної технічної документації ФОП уклав договір, за яким виконавець ДП «Херсонгеоінформ» зобов`язаний розробити «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду зі зміною цільового призначення» за адресою Комишанська селищна рада, Херсонська міська рада Херсонської області.

На виконання вимог вказаного договору ДП «Херсонгеоінформ» було розроблено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду зі зміною цільового призначення» за адресою вул.Нафтовиків, 131, Комишанська селищна рада, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.230, 234).

Наведені обставини, на думку колегії суддів, спростовують висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для врахування у складі витрат 5000,00 грн., які сплачені ДП «Херсонгеоінформ» без доказів фактичного надання цих послуг та відсутності зв`язку з господарською діяльністю позивача. Суд зазначає, що вказані витрати мають прямий зв`язок з господарською діяльністю позивача, оскільки стосуються земельної ділянки, що використовується ФОП у власній діяльності, та направлені на реалізацію оформлення продовження договору оренди землі від 08 серпня 2007 року, предметом якого є оренда земельної ділянки під будівництво автогаражу та облаштування автостоянки, яка знаходиться по вул.Нафтовиків, 131 Комсомольського р-ну м.Херсона із земель СТОВ «Херсонбекон».

Крім того, перевіркою встановлено безпідставне включення до витрат суми сплачених ФОП контрагентам-постачальникам за постачання електроенергії за умовами відсутності документального підтвердження того, що сплачені послуги пов`язані з отриманням доходу у 2017 та 2018 роках (відсутній договір оренди земельної ділянки, на яку проводилось постачання електроенергії), збільшення ФОП витрат за 2017 рік на суму 12102,24 грн. та за 2018 рік на суму 8290,00 грн..

Колегія суддів вважає вказані висновки безпідставними та наголошує, що як було зазначено вище, земельна ділянка під будівництво автогаражу та облаштування автостоянки, яка передана позивачу в оренду Комишанською селищною радою в 2007 році, знаходиться по вул.Нафтовиків, 131 Комсомольського р-ну м.Херсона із земель СТОВ «Херсонбекон».

Так, справа містить Експлуатаційну угоду від 01 листопада 2006 року, укладену між ФОП та СТОВ «Херсонбекон», за якою СТОВ «Херсонбекон» надало дозвіл ФОП на приєднання його (СТОВ «Херсонбекон») електромережі низької напруги до мережі ФОП для виробничих цілей.

Крім того, матеріали справи містять договір спільної діяльності від 12 червня 2016 року №12/6-1, укладений між ФОП та СТОВ «Херсонбекон», згідно якого сторони домовились виконувати будівельні та зварні роботи, для чого Сторона 1 (СТОВ «Херсонбекон») надає Стороні 2 (ФОП) електроенергію за окремим лічильником.

На виконання вказаних угод та у зв`язку з фактичним отриманням позивачем електроенергії, сторони склали належну первинну документацію (акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), рахунки-фактури, щодо оплати та іншу), що належним чином підтверджує реальність вказаних господарських відносин та отримання ФОП послуг з електропостачання.

Отже, враховуючи все вищезазначене та з огляду на фактичне використання вказаної вище земельної ділянки для організації автостоянки та автогаражу, які безпосередньо використовуються ФОП у власній підприємницькій діяльності, що в свою чергу, спростовує єдиний аргумент податкового органу про неправомірність віднесення вказаних сум до витрат, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача правових підстав для включення до витрат суми сплачених ФОП контрагентам-постачальникам за постачання електроенергії.

Стосовно безпідставного (на думку відповідача) включення до витрат суми коштів, сплачених контрагентам-постачальникам за придбані будівельні матеріали, за відсутності документального підтвердження, що придбані будівельні матеріали пов`язані з отриманням доходу у 2016-2018 роках, оскільки відсутня проектно-технічна документація щодо проведення будівельних робіт, документація щодо проведення ремонту споруд, оплачених найманих працівників, що здійснювали б ремонтні роботи, складські видаткові накладні, документи, що підтверджують конкретизацію встановлення будматеріалів на основні засоби, інші первинні документи стосовно підтвердження віднесення придбаних будматеріалів на витрати, колегія суддів зазначає таке.

Так, матеріали справи містять декларацію про початок виконання будівельних робіт «Будівництво гаражу на два автомобіля, автостоянка на орендованій земельній ділянці по вул.Нефтяників, 131 в м.Херсоні» від 30 травня 2013 року, з аналізу якої вбачається, що загальна площа забудови складає 524,76 м.кв..

Крім того, матеріали справи (т.2 а.с.91-104) містять первинну документацію на придбання будівельних матеріалів, зокрема, рахунки на оплату, видаткові накладні, рахунки-фактури, а також акти списання будівельних матеріалів (т.3 а.с.21-23).

Наведені обставини в сукупності з основним видом діяльності ФОП 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, та виду вищевказаного будівництва - будівництво гаражу та автостоянки, свідчить про пов`язаність придбаних ФОП будівельних матеріалів з його діяльністю в 2016-2018 роках та спростовує висновки ДПС з цього приводу, зроблені в акті перевірки, як і доводи суду першої інстанції з приводу того, що позивачем не надано доказів здійснення ремонтно-будівельних робіт або проведення поточного ремонту власних чи орендованих будівель чи споруд.

Окрім іншого, за результатами проведеної перевірки податковий орган дійшов висновку, що в порушення п.187.1. ст.187 ПК України ФОП не включено до бази оподаткування податком на додану вартість ТМЦ, які були закуплені з метою використання у фінансово-господарській діяльності, використання яких у виробничій діяльності не підтверджено первинними документами та які не обліковуються на залишках ТМЦ за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2018 року.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами та зазначає, що в перевірений період видами діяльності ФОП було: Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, Вантажний автомобільний транспорт (основний), Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту та надання інших інформаційних послуг.

При цьому, як вбачається з акту перевірки та підтверджено матеріалами справи (технічні паспорта) позивачу на праві власності належать низка вантажних автомобілів, зокрема, VOLVO FH 12.420 державний № НОМЕР_2 , VOLVO FH 12.460 державний № НОМЕР_3 , VOLVO FH 12.420 державний № НОМЕР_2 , VOLVO FH 12.380 державний № НОМЕР_4 , VOLVO FH 12 державний № НОМЕР_5 , VOLVO FH 12 державний № НОМЕР_6 , VOLVO FH 12.380 державний № НОМЕР_7 , VOLVO FH 12.420 державний № НОМЕР_8 , ИЖ 2717 220 державний № НОМЕР_9 .

Також, податковим органом в акті наголошено, що дохід від провадження діяльності за видом 49.41- Вантажний автомобільний транспорт з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року склав 2331045,82 грн., з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 2524120,83 грн. та з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 2362625,00 грн..

Крім того, в акті перевірки (п.1.17.5) податковим органом зазначено перелік основних платників податків-контрагентів (контрагенти-покупці), з якими ФОП перебував у правових відносинах у періоді, що перевірявся, загальним складом 32 суб`єкта, зокрема: Публічне акціонерне товариство "Харківське Автотранспортне Підприємство №16363", Спільне українсько-російско-англійське ТОВ "Славсант", TOB "АМАКС-ТРАНС", ТОВ Завод Харківські будматеріали, TOB "АВТОТІМТРАНС", ТОВ "АГРАРНЕ ЛОГІСТИЧНЕ ПАРТНЕРСТВО", ТОВ "АМАКС-ТРАНС ЛОГІСТИК", ТОВ "ВИП-ТРАНС" та інші.

При цьому, згідно п.1.16 акту перевірки (т.1 а.с.23) перевіркою щодо наявності фактів здійснення ФОП операцій з суб`єктами, які мають ознаки «фіктивності», припинили діяльність на підставі рішення суду або щодо яких установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію, договори, первинні чи інші документи визнано судом недійсними, тощо порушень не встановлено.

Положеннями ч.1 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, враховуючи наявність у позивача належних засобів (транспортні засоби та відповідне нерухоме майно) для надання послуг вантажного автомобільного транспорту (основний) з однієї сторони, та декларування ФОП доходу, отриманого від вказаної діяльності, в сукупності з наявністю (не оскажується ДПС) контрагентів-покупців послуг позивача, тобто суб`єктів, за результатом діяльності з якими і формувався дохід позивача, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність посилань відповідача на протиправне не включення ФОП до бази оподаткування податком на додану вартість ТМЦ, які були закуплені з метою використання у його фінансово-господарській діяльності.

Окрім іншого, використання у фінансово-господарській діяльності позивача придбаних ТМЦ підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, а саме: договором на комплексне обслуговування автомобільного транспорту №24 від 25 січня 2016 року (шиномонтаж, діагностика та ремонт ходової частини); договором купівлі-продажу автомобільних товарів від 25 січня 2014 року №25; договором на сервісне обслуговування та продаж запасних частин №ТО-ПР №103-090316 від 09 березня 2016 року, та іншими правочинами, що містяться в матеріалах справи.

При цьому, використання відповідних ТМЦ у виробничій діяльності ФОП підтверджено також актами списання запасних частин, що містяться в справі (т.2 а.с.105-152). Зокрема, згідно акта списання запасних частин від 12 серпня 2016 року №0012-16 (а.с.116 т.2) на сідловий тягач НОМЕР_2 встановлено амортизатор; згідно акта списання запасних частин від 31 січня 2017 року №0002-17 (а.с.132 т.2) на сідловий тягач НОМЕР_10 встановлено рем.комплект валу гальмівного, важіль гальмівного причепа, ресору пневматичну та інше. Вказані сідлові тягачі згідно матеріалів справи (т.1 а.с.106 та 108) та акту перевірки належать позивачу на праві власності.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку про безпідставність спірних податкових повідомлень-рішень від 03 жовтня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 168 505,04 грн.; від 03 жовтня 2019 року № 5 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 355891, 57 грн., та відповідно про наявність підстав для їх скасування.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати похідні від рішення про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, а саме: рішення від 20 червня 2019р. № про застосування штрафних санкцій в сумі 50317,53 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого ЄСВ, та вимоги про сплату боргу з ЄСВ від 20 червня 2019р. № Ф-002351305 на 267550,49 грн., оскільки згідно п.п.2 ч.1 ст.7 (База нарахування єдиного внеску) Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (фізичні особи-підприємці, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Також, підлягає скасуванню похідне рішення від 03 жовтня 2019 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на суму 27990,95 грн., оскільки положеннями п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

З аналізу п.п.1.1 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України в сукупності зі ст.162.1 ПК України вбачається, що платниками військового збору є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

За змістом п.п.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України в сукупності зі ст.163 ПК України можна дійти висновку, що об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування; іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

З наведеного вбачається, що військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця.

Так, приймаючи вказане податкове повідомлення-рішення, відповідач ґрунтувався на наявності факту заниження ФОП податку на доходи фізичних осіб.

Разом з тим, враховуючи встановлення вище судом апеляційної інстанції факту відсутності заниження ФОП чистого доходу, з якого нараховується військовий збір, колегія суддів вважає, що вказане податкове повідомлення рішення, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору, є також безпідставним та таким, що підлягає скасуванню.

Одночасно, колегією суддів встановлено, що податковим повідомленням-рішенням від 20 червня 2019 року № згідно ст.121.1 ПК України до ФОП застосовано штрафні санкції у сумі 510,00 грн. за порушення вимог ст.177.10 ПК України, а саме: позивач не зареєстрував у контролюючому органі та не вів належним чином книгу обліку доходів та витрат.

Крім цього, в ході перевірки відповідачем були встановлені порушення ФОП строків сплати військового збору, податку з доходів фізичних осіб, платежів з єдиного соціального внеску, як того вимагають приписи ст.168 пп.1.2 п.16 прим1 розділу ХХ ПК України та п.2 ст.6, п.1 ст.7 п.9 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

За вказані правопорушення податковими повідомленнями-рішеннями від 20 червня 2019 року № застосовані штрафні санкції з військового збору в сумі 302,1 грн. та № з податку на доходи фізичних осіб у сумі 3136,18 грн.; рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 20 червня 2019 року №005431305 нараховані штрафні санкції 1909,47 грн.; рішенням від 10 вересня 2019р. № застосовано штрафні санкції з єдиного внеску у сумі 4135,63 грн. та обчислено пеню у сумі 1451,09 грн. (всього 5586,72), відповідно до приписів ст.126 ПК України та ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Також, за наслідками перевірки, за несвоєчасне перерахування сум єдиного внеску відповідачем також було складено рішення від 20 червня 2019р. №, за яким до позивача за несвоєчасну сплату єдиного внеску нарахований штраф у сумі 4135,63 грн. та пеню у сумі 1624,89 грн..

Після розгляду скарги позивача, ДФС України рішенням від 07 березня 2019 року №38362/6/99-99-/1-05-02-25 скасувала рішення № у зв`язку із завищенням розміру нарахованої пені за цим рішенням. На підставі рішення ДФС відповідачем було складено нове рішення від 10 вересня 2019 року №006221305, яким визначено штраф за несвоєчасне перерахування єдиного внеску у сумі 4135,63 грн. та уточнено розмір пені до 1451,09 грн..

Положеннями статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Докази суду надають учасники справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що в обґрунтування власної правової позиції, ФОП ні в адміністративному позові, ні в апеляційній скарзі не було зазначено жодних посилань щодо необґрунтованості висновків податкового органу з вищевказаних питань, також не було зазначено у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права судом першої інстанції при наданні правової оцінки законності спірних рішень, доказів наявності у перевірених податкових періодах належним чином зареєстрованої книги обліку доходів та витрат позивачем не надано, а наявність порушень стосовно несвоєчасної сплати військового збору, податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску ФОП не спростовано, доказів своєчасної та повної сплати вказаних платежів не надано. Натомість, відповідачем повною мірою обґрунтовано свою позицію, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20 червня 2019 р., №, №, № , рішень № від 20 червня 2019 року та рішення від 10 вересня 2019 року № .

З зазначених же підстав колегія суддів вважає правомірними податкові повідомлення-рішення № від 20 червня 2019 року про застосування штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб та № від 20 червня 2019 року, яким накладено штрафні санкції у сумі 170,0 грн..

Відповідно до ст.51.1 ПК України платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.

Перевіркою правильності складення, повноти та своєчасності надання розрахунку форми 1ДФ звітності даних про фактичні виплати фізичним особам ДФС було встановлено, що позивач до вказаного звіту не включив виплати на користь громадянина ОСОБА_2 у сумі 14072,00 грн., здійснені у 3 кварталі 2017 року, що призвело до заниження податкових зобов`язань отримувача коштів за вказаний період.

Водночас, ФОП всупереч ст.77 та 308 КАС України не надано документів та інших доказів, які б спростовували факт неналежного складення звітності форми 1ДФ за 3 квартал 2017 року.

Відповідно до ст.63.3 ПК України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку). Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків. Заява про взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку подається у відповідний контролюючий орган протягом 10 робочих днів після створення відокремленого підрозділу, реєстрації рухомого чи нерухомого майна чи відкриття об`єкта чи підрозділу, через які провадиться діяльність або які підлягають оподаткуванню.

Згідно з ст.117.1 ПК України неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 170 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП було орендовано земельну ділянку, водночас, про наявність оренди позивач контролюючий орган не повідомив, чим порушив приписи ст.63 ПК України.

Доказів належного та своєчасного повідомлення контролюючого органу про орендні відносини з Камишанською селищною радою справа не містить, а позивачем не надано ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження, що свідчить про обґрунтованість спірного податкового повідомлення-рішення № від 20 червня 2019 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи допущено неповноту розгляду справи та порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов задоволенню частково.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі - залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги про сплату боргу задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення рішення від 03 жовтня 2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість;

- податкове повідомлення рішення від 03 жовтня 2019 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору;

- податкове повідомлення рішення від 03 жовтня 2019 року №5 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб;

- рішення від 20 червня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 20 червня 2019 року № Ф-002351305.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (, місцезнаходження: 73026, м.Херсон, просп.Ушакова, 75) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 9657 (дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят сім), 97 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.