Справа № 826/7966/17
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7966/17 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Чаку Є.В., Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської обласної ради "Готово", треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне підприємство "Національні інформаційні системи" та ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" про зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0029 за його заявою від 12 травня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано, що право власності на земельну ділянку позивачем набуто на законних підставах, натомість відповідачем здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку за іншою особою.

Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено його право, визначене ч.1 ст.47 КАС України на зміну підстав та предмету позову; помилково розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, а не загального позовного провадження.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 1,4782 га знаходиться на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Зазначена земельна ділянка на підставі державного акту про право власності серії ЯЖ №202170, виданого Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 21 березня 2008 року на підставі договору міни від 22 травня 2007 року №1-1197, належала громадянину ОСОБА_3 .

За договором купівлі-продажу від 16 липня 2009 року ОСОБА_3 передано право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 .

На підставі зазначеного договору ОСОБА_1 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД №772210, оформлено поземельну книгу.

ОСОБА_1 звернувся до Комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" із заявою про реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0029.

Листом від 15 травня 2017 року за №696/17 отримано відмову у реєстрації права власності з посиланням на не дотримання Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, зокрема, не подання оригіналів правовстановлюючих документів.

При цьому, 28 березня 2017 року відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за громадянином ОСОБА_2 , яким також укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з громадянином ОСОБА_3 , проте на день раніше за ОСОБА_1 - 15 липня 2009 року.

Незгода з рішенням відповідача про відмову у державній реєстрації права власності, стала підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що відмовляючи позивачу у розгляді заяви про реєстрацію права власності на земельну ділянку від 12 травня 2017 року з підстав не дотримання ним Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, зокрема, з причини не подання оригіналів правовстановлюючих документів, відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та на підставі положень чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спір у дані справі стосується правомірності відмови державного реєстратора здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0029.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з приписами ч.1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до п.2 ч.3 статті 10 вказаного Закону державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Проведення державної реєстрації прав відповідно до статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", здійснюється в такому порядку:

- прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав, встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

- прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

З аналізу зазначених положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, право власності на об`єкти нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється за заявою власника майна та доданими до неї правовстановлюючими документами, що підтверджують набуття права власності на відповідні об`єкти. При цьому, державний реєстратор, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, зобов`язаний перевірити відповідність поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, перевірити відсутність суперечностей між наявною в Державному реєстрі інформацією та поданими документами, встановити відсутність заборон та обмежень щодо об`єктів нерухомого майна.

Вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації визначений у частині першій статті 24 Закону № 1952-IV.

Зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Частиною другою статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Підставою відмови у здійсненні реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0029 за заявою позивача від 12 травня 2017 року державним реєстратором зазначено ненадання оригіналів правовстановлюючих документів, що свідчить про недотримання позивачем вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний реєстратор Комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" відмовляючи у здійсненні державної реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0029, діяв у межах повноважень та у порядку, що визначені законодавством.

Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2014 року у справі №2-599/12 (провадження 2/369/392/14) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та правовстановлюючого документу, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого господарства, площею 1,4782 га, кадастровий номер :05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинської області, укладений 16 липня 2009 року між ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 1973.

Також зазначеними судовими рішеннями скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,4782 га, кадастровий номер :05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинської області, серії ЯД №772240 від 19 серпня 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року відхилено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року залишено без змін.

Виходячи зі змісту судових рішень за договорами купівлі-продажу, укладеними ОСОБА_3 : з ОСОБА_2 15 липня 2009 року та з ОСОБА_1 16 липня 2009 року, продавцем відчужена одна і та сама земельна ділянка різним покупцям. При цьому, станом на 16 липня 2009 року ОСОБА_5 вже не був власником земельної ділянки, (власником вже був ОСОБА_2 ), тому не мав законних підстав для її відчуження ОСОБА_1 .

Таким чином, з 25 грудня 2014 року (з дня набуття судовими рішеннями чинності) недійсним є договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого господарства, площею 1,4782 га, кадастровий номер :05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинської області, укладений 16 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №772240 від 19 серпня 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 . Таким чином, судами встановлено недійсність документів, на підставі яких позивач звернувся до КП "Готово" із заявою про реєстрацію права власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, звертаючись 12 травня 2017 року через уповноваженого представника до відповідача із заявою про реєстрацію за ним права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:005:0029, та подаючи копії правовстановлюючих документів, визнаних недійсними судовими рішеннями, які набули законної чинності, діяв недобросовісно та зловживав своїми правами.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме здійснення розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження, а не загального позовного провадження, колегія суддів зазначає про наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року справу прийнято до провадження, визначено здійснювати розгляд одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч.ч. 2,3 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч.4 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Пунктом 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Таким чином, перелік справ, які повинні бути розглянуті за правилами загального позовного провадження, є виключним, натомість законодавець залишає за судом право самостійно визначати порядок розгляду справ, не зазначених в ч.4 ст. 12 КАС України, відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України.

Щодо порушеного, на думку позивача, права, визначеного ч.1 ст.47 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 3 ст.166 КАС України передбачено, що заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Статтею 199 КАС України передбачено, що у призначений для розгляду справи час головуючий відкриває судове засідання та оголошує, яка справа розглядається.

З аналізу наведених положень процесуального законодавства вбачається, що у випадку розгляду справи в порядку спрощеного провадження позивач має право подати заяву про зміну предмету або підстави позову до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Наразі, з матеріалів справи не вбачається, що позивач таким правом скористався або його було обмежено в такому праві.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися з новим окремим позовом у визначеному законом порядку.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б спростовували зазначені висновки суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: