Справа № 240/1882/20
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/1882/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос Оксана Валентинівна

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

20 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Франовської К.С. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію, стягнення інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В :
Відповідно до Розпорядження Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року № 723 здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи у зв`язку з поданням ОСОБА_2 заяви про відставку. Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею визначено суддю Сторчака В.Ю.

Калінський Віталій Володимирович звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 25.11.2016;

- стягнути інфляційні витрати та 3 % річних від суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 25.11.2016.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суд відмовив.

Не погоджуючись з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з підстав порушення судом процесуальних вимог, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України. Зокрема, апелянт зауважив, що у зв"язку з запровадженням на території України карантину у період з 12 березня 2020 року і по день прийняття оскаржуваного рішення, суд не дав можливості відповідачу ознайомитись з матеріалами справи та отримати їх безпосередньо у приміщення суду, оскільки доспуп було обмежено. Посилаючись на ст. ст. 8, 9, 44 КАС України, апелянт просить задовольнити вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Правом подати до суду відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов"язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року прийнято позовну заяву позивача до розгляду та відкрито провадження в адміністративній у справі. Повідомлено сторони, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Також повідомлено відповідача - суб`єкта владних повноважень про необхідність отримання безпосередньо в суді матеріалів справи.

Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Також попереджено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвала суду від 28 лютого 2020 року направлена сторонам у справі рекомендованим листом. Зокрема, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи (а.с.17), Військова частина НОМЕР_1 отримала ухвалу суду 10 березня 2020 року.

З наведеного вище вбачається, що отримавши ухвалу суду від 28 лютого 2020 року, відповідач був повідомлений, що дана справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Також відповідачу було запропоновано подати відзив на позовну заяву позивача у строк до 25 березня 2020 року (з врахуванням дати отримання ухвали суду). Проте, відповідач не скористався наданим правом.

Необхідно зауважити, що відповідно до статті 166 КАС України, учасникам судового процесу надано право звертатись до суду з відповідними заявами, клопотаннями та запереченнями. Зокрема, даною нормою передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує, що у зв"язку з запровадженням на території України карантину у період з 12 березня 2020 року і по день прийняття оскаржуваного рішення, суд не дав можливості відповідачу ознайомитись з матеріалами справи та отримати їх безпосередньо у приміщення суду, оскільки доспуп було обмежено. Проте жодних доказів на підтвердження зазначеного апелянт не надав.

Колегія суддів зауважує, що відповідач не був позбавлений права та можливості звернутись до суду шляхом направлення поштою клопотання про направлення на його поштову чи електронну адресу відповідних матеріалів справи.

Апелянтом не вказано обгрунтованих причин неможливості звернення до суду з відповідним клопотанням, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв"язку з карантином.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі Рисовський проти України (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Для цього зацікавлена особа повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Тобто, виходячи з принципу належного урядування, державні органи загалом, зобов`язані діяти вчасно та в належний спосіб.

Отже, при належному відношенні, відповідач, враховуючи обмежений доступ до суду у зв"язку з карантинними заходами, не був позбавлений можливості подати до суду клопотання про направлення йому матеріалів справи, і, в подальшому відзив на позов, проте таким правом не скористався, а тому колегія суддів вважає, що вказані апелянтом підстави скасування рішення суду першої інстанції є неповажними, оскільки не є такими, що не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Досліджуючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, даючи їм правову оцінку, колегією суддів встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

12.10.2015 позивачеві надано статус учасника бойових дій, про що видано посвідчення серії НОМЕР_3 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 244 від 31.10.2016, позивача, звільненого з військової служби у запас наказом командира 95 окремої десантно-штурмової бригади від 17.10.2016, виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення з 25.11.2016.

Після звільнення позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2016 рік як учаснику бойових дій.

За результатами розгляду вказаного звернення, відповідачем відмовлено у нарахуванні та виплаті такої грошової компенсації. Відмова мотивована відсутністю на момент звільнення з військової служби позивача підстав для виплати такої грошової компенсації, оскільки під час дії особливого періоду не передбачено надання додаткової відпустки учаснику бойових дій, відповідно, не передбачена і виплата грошової компенсації. Відповідно до роз"яснення Міністерства оборони України, виплату компенсації здійснювати на підставі відповідних рішень суду.

Позивач вважає, що невиплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, натомість не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач, як учасник бойових дій, не використовував додаткову відпустку у період з 2015 по 2016 рік, суд першої інстанції переконаний, що він набув право на отримання грошової компенсації за таку відпустку у зв`язку із звільненням зі служби 25.11.2016.

При прийнятті рішення, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду зазначені у постанові від 21 серпня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, враховує наступне.

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, дослідивши обставини спірних правовідносин між сторонами, врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що відповідач протиправно не здійснив з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2016 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Франовська К.С. Совгира Д. І.