Справа № 752/8033/14-а
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 752/8033/14-а Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року (розглянута у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича про визнання незаконним розпорядження міського голови і поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі - відповідач 1) та Міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича (далі - відповідач 2) (з урахуванням уточнених позовних вимог) про визнання незаконними розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» № 539-к від 09.07.2013, «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » № 154-к від 03.04.2014, «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25.04.2014, поновлення на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради (м. Івано-Франківськ), з 28.05.2014, стягнення з відповідача на його користь 93 375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду із збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3 308, 00 грн.) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття, стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з травня 2011 року працював на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому. Розпорядженнями відповідача-2 № 539-к від 09 липня 2013 року та № 154-к від 03 квітня 2014 року позивачу оголошено догани, а розпорядженням № 187-с від 25 квітня 2014 року - звільнено з роботи згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України. На думку позивача, фактично догани йому були винесені по надуманим підставам, а тому звільнення за систематичне виконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, є незаконним.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2015 позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання незаконним розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» № 539-к від 09.07.2013 залишено без розгляду.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2015 в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » № 154-к від 03.04.2014, «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25.04.2014, поновлення на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету міської ради (м. Івано-Франківськ), з 28.05.2014, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2015 клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі № 752/8033/14-а задоволено. Зупинено провадження у справі № 752/8033/14-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича про визнання незаконним розпорядження міського голови і поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди до розгляду по суті позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення праці» № 539-к від 09.07.2013.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2015, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 вищевказаний адміністративний позов задоволено. Визнано незаконним розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ Анушкевичуса В.А. № 539-к від 09.07.2013 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці».

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції від 26.03.2015, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права та ухвалити нову про задоволення позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2015 скасувати та постановити нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича про визнання незаконними розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково, скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » № 154-к від 03.04.2014, скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса Віктора Анрюсовича «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25.04.2014, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 28.05.2014, стягнено з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 93 375, 00 грн. та в іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є саме систематичне невиконання працівником трудових обов`язків. Такими, що систематично порушують трудову дисципліну, визнаються працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дl5;я застосування стягнення за перше порушення. Оскільки розпорядження № 539-к від 09 липня 2013 року скасоване судовим рішенням, що набрало законної сили, та беручи до уваги, що колегія суддів дійшла висновку про скасування розпорядження № 154-к від 03 квітня 2014 року, то розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » № 187-с від 25 квітня 2014 року підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з 28 квітня 2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року та виправлення у ній описки - задоволено частково. У п`ятому абзаці короткого та повного тексту резолютивної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червн;я 2016 рок091; замість дати поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з « 28 травня 2014 року» вказати правильною « 28 квітня 2014 року».

Не погодившись з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року, Виконком подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року.

Скаржник вказує, що не виконання заступником начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Дмитруком Б.Д. без поважних причин обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, з урахуванням застосованих до нього дисциплінарних заходів - накладення стягнення у вигляді двох доган, які не втратили юридичної сили за давністю та зняті достроково, стали підставою для застосування до позивача пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Також скаржник звертає увагу на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь особи не більше, ніж за один рік, а тому виплата ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна становити не більше 19 849,20 грн. Крім цього скаржник зазначає про те, що премії та надбавки не є обов`язковими виплатами виключно правом керівника, яке реалізується за відповідних умов, а тому позовні вимоги про стягнення компенсації задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2020 року касаційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задовольнити частково: постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року у частині позовних вимог про стягнення з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 93 375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3 308, 00 грн.) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття - скасовано, справу № 752/8033/14 у вказаній частині направити на новий судовий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду, в іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року - залишено без змін.

У постанові від 12 серпня 2020 Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанці під час встановлення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не застосував положення статті 235 КЗпП України та Положення № 100

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці. Натомість, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є тією виплатою, яка здійснюється при звільненні працівника, а в силу статті 235 КЗпП України вирішується одночасно з винесенням рішення про поновлення на роботі.

Суд апеляційної інстанції стягнув з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача в сумі 93 375,00 грн, використавши наданий позивачем розрахунок. Однак, судом не наведено формулу, за якою цей розрахунок був перевірений у ході судового розгляду справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції не витребувано у Виконкому довідку про доходи ОСОБА_1 за 2014- 2016 роки. Водночас, така довідка була самостійно надана відповідачем-1, однак уже після ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови.

Стосовно відшкодування матеріальної шкоди завданої необґрунтованим зняттям премій та надбавок, то слід зазначити, що за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з таких її видів: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. При цьому, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Отже, надбавки та премії входять до структури додаткової заробітної плати.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, невиплата працівнику належної йому заробітної плати є підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Така вимога не може бути включена до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки правова природа та підстави виплати цих сум є різними.

За таких обставин Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення - скасуванню у частині позовних вимог про стягнення з Виконкому на користь позивача 93 375, 00 грн. відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3 308,00 грн.) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття, а справа - направленню у цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що на підставі розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. «Про призначення за переведенням на посаду ОСОБА_1 » від 04 травня 2011 року № 71-с позивача призначено за переведенням на посаду заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому з 04 травня 2011 року з окладом згідно штатного розпису, як такого, що успішно пройшов стажування.

Розпорядженням міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 09 липня 2013 року № 539-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» за неналежне виконання службових обов`язків, а саме відсутність 12 червня 2013 року без поважних причин на засіданні міської комісії з легалізації заробітної плати та зайнятості населення, ОСОБА_1 , заступнику начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, оголошено догану та скасовано надбавку за високі досягнення у праці.

Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » за невиконання розпорядження міського голови № 35-с від 20 січня 2014 року «Про проведення щорічної оцінки виконання посадовими особами місцевого самоврядування покладених на них обов`язків і завдань у 2013 році», що є порушенням п. п. 6) п. 3.1 Розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Виконкому, ОСОБА_1 , заступнику начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, оголошено догану.

Розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з робота ОСОБА_1 » за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України, ОСОБА_1 , заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому, звільнено із займаної посади з 28 квітня 2014 року.

Не погодившись з накладенням дисциплінарних стягнень та звільненням, позивач звернувся до суду за даним позовом за захистом своїх прав і законних інтересів.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначені в Законі України від 07 червня 2001 року № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У статті 1 цього Закону закріплено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету (стаття 2 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 2493-III на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно з приписами частини першої статті 20 Закону № 2493-III, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі:

порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону;

порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);

неподання відомостей або подання посадовою особою місцевого самоврядування неправдивих відомостей щодо її доходів у встановлений термін (стаття 13 цього Закону);

виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону);

досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Отже, служба в органах місцевого самоврядування може бути припинена як на загальних підставах, передбачених КЗпП України, так і на підставах, передбачених спеціальним законодавством, а саме Законом № 2493-III.

З установлених судами фактичних обставин справи слідує, що заступника начальника управління економічного та інтеграційного розвитку Виконкому ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі положень КЗпП України, а саме пункту 3 частини першої статті 40.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він учинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, і щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Під час вирішення питання щодо правомірності наказу про звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 714/395/17 та інших.

Як зазначалося вище, підставою для прийняття міським головою міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. розпорядження від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » визначено раніше видані розпорядження міського голови від 09 липня 2013 року № 539-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 та скасування надбавки за високі досягнення у праці» та від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».

Однак, розпорядження від 09 липня 2013 року № 539-к визнано протиправним і скасовано постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року. Рішення набрали законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Водночас, оспорюваному позивачем розпорядженню від 03 квітня 2014 року № 154-к була надана правова оцінка Київським апеляційним адміністративним судом у постанові від 23 червня 2016 року, яка є предметом касаційного перегляду.

За змістом указаного розпорядження, ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання розпорядження міського голови № 35-с від 20 січня 2014 року «Про проведення щорічної оцінки виконання посадовими особами місцевого самоврядування покладених на них обов`язків і завдань у 2013 році», що є порушенням п.п. 6) п. 3.1 Розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Виконкому.

Положеннями статті 17 Закону № 2493-III визначено, що метою оцінки ділових та професійних якостей, а також кваліфікації посадових осіб місцевого самоврядування, крім осіб, зазначених у частині другій цієї статті, посадові особи місцевого самоврядування один раз на 4 роки підлягають атестації.

Атестації не підлягають сільські, селищні, міські голови, голови районних у містах, районних і обласних рад, секретарі сільських, селищних, міських рад, працівники патронатної служби, особи, які перебувають на посаді менше одного року, молоді спеціалісти, вагітні жінки чи жінки, які працюють менше одного року після виходу на роботу з відпустки по вагітності і пологах чи догляду за дитиною, особи, прийняті на посаду на визначений строк.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» Кабінетом Міністром України прийнято постанову від 26 жовтня 20001 року № 1440 «Про затвердження Типового положення про проведення атестації посадових осіб місцевого самоврядування».

Цим Положенням передбачено, що з метою підвищення ефективності діяльності посадових осіб місцевого самоврядування (далі - посадові особи) один раз на 4 роки проводиться їх атестація, під час якої оцінюються результати роботи, ділові та професійні якості, виявлені працівниками при виконанні обов`язків, визначених типовими професійно-кваліфікаційними характеристиками посад і відображених у посадових інструкціях, що затверджуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті, районної, обласної ради.

За результатами атестації атестаційна комісія робить один з таких висновків: про відповідність займаній посаді; про відповідність займаній посаді з певних умов (здобуття освіти, проходження стажування, набуття відповідних навичок, підвищення кваліфікації тощо); про невідповідність займаній посаді (пункт 13). Результати атестації та щорічної оцінки виконання посадовими особами покладених на них завдань і обов`язків заносяться до особової справи посадової особи. Вони розглядаються під час вирішення питань просування по службі, присвоєння чергового рангу, встановлення передбачених законодавством надбавок або зміни їх розміру, у разі порушення в установленому порядку клопотання щодо продовження терміну перебування на службі в органах місцевого самоврядування, а також інших питань проходження служби (пункт 19). Посадова особа, визнана за результатами атестації такою, що не відповідає займаній посаді, звільняється з роботи відповідно до пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (пункт 21).

З наведених норм Положення вбачається, що результати проведення атестації безпосередньо впливають на подальше проходження особою служби в органах місцевого самоврядування, оскільки наслідком незадовільного результату атестації може бути звільнення з роботи.

Проведення щорічної оцінки здійснюється з дотриманням вимог Загального порядку проведення щорічної оцінки виконання державними службовцями покладених на них обов`язків і завдань, затвердженого наказом Головного управління державної служби України від 31 жовтня 2003 року № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 листопада 2003 року за № 1063/8384 (Загальний порядок втратив чинність 17 травня 2016 року).

Згідно з пунктами 1.4, 1.8 Загального порядку, порядок проведення щорічної оцінки в окремому державному органі визначається керівником відповідного органу (далі - керівник) з урахуванням загального порядку та особливостей кожного державного органу і затверджується наказом або іншим розпорядчим документом.

Щорічна оцінка має здійснюватися в атмосфері довіри і справедливості, на засадах законності, прозорості, гласності, об`єктивності, неупередженості, рівноправності.

Разом із тим, у ході розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово наголошував на неможливості проведення стосовно нього щорічної оцінки без попереднього та неупередженого розгляду конфліктних ситуацій, які склалися між ним і посадовими особами Виконкому. З цього приводу позивач звертався до міського голови, його заступників, секретаря міської ради (службова записка № 233/01-20 від 26 лютого 2014 року, а також до начальника управління Білика Б.І. (службова записка № 257/01-20 від 04 березня 2014 року), однак на вказані службові записки відповідей не отримував.

Беручи до уваги вказані обставини, Верховний Суд погоджується з висловленою судом апеляційної інстанції позицією про те, що враховуючи наявність конфліктної ситуації, яка склалась між позивачем та посадовими особами відповідачів, а також не проведення службового розслідування з метою спростування безпідставних, на думку позивача, тверджень щодо неналежного виконання ним службових обов`язків (відсутність без поважних причин на засіданні міської комісії з легалізації заробітної плати та зайнятості населення, яка відбулась 12 червня 2013 року), - відповідачем не забезпечено атмосфери довіри і справедливості, на засадах законності, прозорості, гласності, об`єктивності, неупередженості, рівноправності при проведенні щорічної оцінки позивача.

З огляду на це, розпорядження від 03 квітня 2014 року № 154-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Вищенаведене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Зокрема, аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі № 824/424/16-а, від 09 жовтня 2019 року у справі № П/811/1672/15, від 12 вересня 2019 року у справі № 821/3736/15-а, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18 (провадження № 11-217заі18).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, у разі визнання незаконним та скасування акту суб`єкта владних повноважень, відповідно до якого особу було звільнено із займаної посади, ефективних способом захисту та поновлення порушених прав в даному випадку буде поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

За таких обставин, ураховуючи вищезазначене та приписи пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, розпорядження міського голови міста Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 25 квітня 2014 року № 187-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » також не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові від 12 серпня 2020 року Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення -скасуванню у частині позовних вимог про стягнення з Виконкому на користь позивача 93 375,00 грн відшкодування за завдану матеріальну шкоду зі збільшенням вищевказаної суми в розмірі середньомісячної заробітної плати (3 308,00 грн) за кожен повний додатковий місяць вимушеного безробіття, а справа - направленню у цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанці під час встановлення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не застосував положення статті 235 КЗпП України та Положення № 100.

Також визначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці.

Натомість, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є тією виплатою, яка здійснюється при звільненні працівника, а в силу статті 235 КЗпП України вирішується одночасно з винесенням рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на порядок стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, та зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Щодо послання відповідача на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню не більше, ніж за один рік, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Верховний Суд у даній справі зазначив, що дані аргументи позивача є необґрунтованими, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Відповідно до ч.4 ст.252 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку.

Із абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Управліннґ економічного та інтеграційного розвитку Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 02.7.2016 №350/01-20 заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, а саме за лютий та березень 2014 року складає 3 308, 20 грн. = (1 654, 10 грн. + 1 654, 10 грн.)

Загальна кількість робочих днів за останні 2 календарні місяці роботи - 41 (у лютому 2014 року -21 та у березні 2014 року - 20).

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить - 80, 69 грн. (3 308, 20 грн. / 41 р.д.).

Кількість днів вимушеного прогулу починаючи з 28.04.2014 року по 23.06.2016 року складає 542 днів (з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік).

Отже, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 43 733, 98 грн. (80, 69 грн. х 542 р.д.).

Щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої необґрунтованим зняттям премій та надбавок, то слід зазначити, що за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з таких її видів: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. При цьому, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Отже, надбавки та премії входять до структури додаткової заробітної плати.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, невиплата працівнику належної йому заробітної плати є підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Така вимога не може бути включена до розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки правова природа та підстави виплати цих сум є різними.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, правову позицію Верховного Суду від 12.08.2020 року, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині щодо стягнення з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (76004, м. Івано - Франківськ, вул. Грушевського, 21, 6) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2014 року по 23 червня 2016 року, згідно довідки №350/01-20 від 02.07.2016 , у розмірі 43 733 (сорока трьох тисяч семиста тридцяти трьох) гривень 98 копійок без вирахування обов`язкових платежів.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 195, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 93 375, 00 грн.

Винести нове рішення, яким задоволити позовну вимогу в частині щодо стягнення з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (76004, м. Івано - Франківськ, вул. Грушевського, 21, 6) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, у розмірі 43 733 (сорока трьох тисяч семиста тридцяти трьох) гривень 98 копійок без вирахування обов`язкових платежів.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 19 жовтня 2020 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль