Справа № 200/8659/20-а
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2020 р. Справа№200/8659/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Галатіної О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (, місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Б. Горбатова, буд. 57, 84511) про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату.

В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_2 . Позивач є внутрішньо переміщеною особою і звернулась до відповідача із заявою про призначенні допомоги при народженні дитини. Відповідачем було прийнято рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги від 11.04.2016 року, про що позивач дізналась з відповіді відмови Бахмутської міської ради Донецької області 09 липня 2020 року. Позивач вважає такі дії незаконними, у зв`язку з чим звертається до суду.

В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, згідно змісту якого наголошено на пропуск позивачем строку звернення за отриманням державної допомоги, відповідно до п. 12 Постанови КМУ № 1751 від 27.12.2001 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» оскільки допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України та згідно довідки від 17 червня 2016 року №, зареєстрована як внутрішньо переміщена особа.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , що видане міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області 07 травня 2014 року, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка відповідно до довідки від 27 серпня 2020 року № 1419- зареєстрована як внутрішньо переміщена особа.

Відповідач Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради є суб`єктом владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері соціального захисту населення.

25 березня 2016 року Позивач звернулась до урядової горячої лінії, щодо отримання допомоги при народженні дитини.

08 квітня 2016 року виконкомом Бахмутської міської ради було надано відповідь про відмову у продовженні виплати допомоги при народженні дитини на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, у зв`язку з тим, що особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, не зверталась протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги за поновленням.

В подальшому, як вбачається з листа Бахмутської міської ради № Б-569 від 09 липня 2020 року, 04 квітня 2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

Управлінням було винесено повідомлення (рішення) від 11 квітня 2016 року про відмову у поновленні державної соціальної допомоги на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, у зв`язку з тим, що особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, не зверталась протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги за поновленням.

Доказів про ознайомлення позивача з зазначеним повідомленням не надано.

Стосовно пропуску строку звернення позивача з даним позовом, суд зазначає, що частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дійсно, цим кодексом, зокрема частиною 2 статті 122 встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

01 липня 2020 року позивач звернулась на урядову «гарячу лінію» щодо отримання допомоги при народженні дитини.

Як було вказано вище, Управлінням було винесено повідомлення (рішення) від 11 квітня 2016 року про відмову у поновленні державної соціальної допомоги на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, у зв`язку з тим, що особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, не зверталась протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги за поновленням.

Доказів про ознайомлення позивача з зазначеним повідомленням не надано.

09 липня 2020 року листом Бахмутської міської ради № Б-569 позивачці стало відомо про відмову Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради в поновленні виплати допомоги при народженні дитини.

Тому суд вважає, що у даному випадку, позивач строків звернення до суду із позовом не пропустив.

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача, щодо відмови в призначенні державної допомоги при народженні дитини.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно статті 8 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України Про державну допомогу сім`ям з дітьми від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Закону громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частиною 1 статті 3 Закону одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Суд зазначає, що відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №591/610/16, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, суд зазначає, що позивач та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства, забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава зобов`язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Позивач, в сім`ї якої виховуються та проживає неповнолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ст. 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами, невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії, вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій суд встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Беручі до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та докласти значних зусиль для отримання відповідної соціальної допомоги (що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги), виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 11.04.2016 року про відмову у призначені допомоги при народженні, прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на фактичні обставини справи, враховуючи наявність повідомлення відповідача про відмову в наданні допомоги при народженні дитини, суд вважає ефективним способом захисту порушеного права позивача визнання протиправною та скасування повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 11 квітня 2016 року про відмову у поновленні державної соціальної допомоги на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, у зв`язку з тим, що особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, не зверталась протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги за поновленням.

Таким чином враховуючи наведене, та те, що нормами чинного законодавства позивачу гарантоване право на отримання допомоги при народженні дитини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (, місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Б. Горбатова, буд. 57, 84511) про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити нарахування та виплату задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради у призначенні ОСОБА_1 , допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

Скасувати повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про відмову в наданні допомоги ОСОБА_3 при народженні дитини від 11 квітня 2016 року.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 , допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , за зверненням до праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 04 квітня 2016 року.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (, місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Б. Горбатова, буд. 57, 84511) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків на його оскарження, якщо апеляційна скарга на нього не була подана. Рішення може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Галатіна