Справа № 340/197/20
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 340/197/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року

у адміністративній справі №340/197/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області «Про звільнення ОСОБА_1 » №997/к від 26.12.2019 року і про поновлення її на посаді заступника начальника відділу персоналу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з 28.12.2019, а також стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційного суду позивачем по справі з підстав неправильного встановленння судом першої інстанції обставин справи, невідповідності викладених у судовому рішенні висновків фактичним обставинам справи, а також неправильного застосування норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити інше про зодоволення заявлених нею у цій справі вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановивши, що у спірному по цій справі випадку фактично відбулася реорганізація Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, але у той же час суд безпідставно не застосував жодних наслідків такого висновку, внаслідок чого помилково визнав оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача таким, що відповідає вимогам статті 22 Закону України «Про державну службу» і таким, що не порушує вимог ч.2 ст. 40, ч. ч. 2, 3 ст. 49'2 Кодексу законів про працю України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу приписів ч.5 ст.40 Кодексу законів про працю України та ст. ст. 3, 5 Закону України «Про державну службу», а відповідачем дотримано вимоги ч.1 ст. 49'2 Кодексу законів про працю України щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення, тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді з 28.12.2019 та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Апелянт вважає, що прийнятий відносно неї наказ Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області №997/к від 26.12.2019 року таким, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства, грубо порушує її право на працю, оскільки у Головному територіальному управлінні юстиції у Кіровоградській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація і тому, відповідно, суд першої інстанції повинен був брати до уваги, що Законом України «Про державну службу» визначено лише підставу для звільнення державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення (роботодавця), а не порядок та процедуру вчинення таких дій. В даному випадку вважає, що суд безпідставно не застосував до правовідносин між сторонами гарантій звільнення, які передбачені Кодексом законів про працю України, хоча рішення суду першої інстанції містить посилання на частину п`яту статті 40 КЗпП України, відповідно до приписів якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42', частин першої, другої і третьої статті 49'2, статті 74, статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Проте, суд першої інстанції не проаналізував зазначену норму у системному взаємозв`язку з приписами Закону України «Про державну службу», а також не зазначив, на підставі яких нормативних положень до категорії «окремих працівників», на яку вказано у частині п`ятій статті 40 КЗпП України, віднесено державних службовців.

При цьому, апелянт зауважує на тому, що статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019, і відповідно, цей нормативно-правовий акт, на підставі якого внесено зміни до статті 40 КЗпП України, не поширюється на державних службовців. Посилаючись на положення ст.8 і ст.43 Конституції України, а також на зміст частин першої - третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», апелянт стверджує, що законодавство про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, і оскільки на час її звільнення стаття 87 Закону «Про державну службу» не визначала порядок і процедуру припинення державної службу на підставі пункту Г1 частини першої цієї статті, до спірних правовідносин згідно з приписами частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» підлягають застосованою положення КЗпП України, зокрема, в частині гарантій прав працівника при звільненні. На підтвердження свого переконання, апелянт вказує на висловлену Верховним Судом у постанові від 17.02.2015 по справі №21-8а15 відповідно до якої трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі, і відповідно, на думку апелянта, якщо порядок звільнення працівника через скорочення штату не визначений спеціальним законом, суд має застосовувати загальні положення норм трудового законодавства. Зважаючи на зазначене, апелянт вважає, шо під час її звільнення з посади заступника начальника відділу персоналу Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області до правовідносин між сторонами мали бути застосовані норми КЗпП України, в частині дотримання гарантій прав працівника під час такого звільнення.

Вказуючи на помилковість позиції суду першої інстанції про те, що під час звільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у керівника державного органу відсутній обов`язок пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації, апелянт окремо звертає увагу судової колегії на пункт 7 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу», яким визначено, що суб`єктом призначення є державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади, і таким органом у її випадку з огляду на ч.1 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» є Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області, яке при прийняті рішення про звільнення зобов`язано було забезпечити дотримання норм чинного законодавства, зокрема, КЗпП України, що підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.12.2019 (справа №826/12583/16).

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідачі наполягають на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, і вказуючи на безпідставність доводів апелянт, просять залишити без змін рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року.

Заслухавши пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги позивача та відзиву відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин у справі та правильність застосування до них норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апелянта та для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуваним у цій справі позивачем наказом Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області "Про звільнення ОСОБА_1 " № 997/к від 26.12.2019 року, позивача було звільнено з займаної нею на підставі наказу ГТУЮ у Кіровоградській області №849 від 11.12.2019 р. посади заступника начальника відділу персоналу ГТУЮ у Кіровоградській області з 28.12.2019 року. Звільнення позивача в зв`язку з припиненням державної служби відбулося відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Зазначений наказ Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області "Про звільнення ОСОБА_1 " № 997/к від 26.12.2019 року був винесений на виконання Постанови КМ України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року, яким було вирішено про ліквідацію юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства юстиції, в переліку яких, згідно з додатком 1, є Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області, а також виданого Міністерством юстиції України наказу №3173/5 від 16.10.2019 року "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України".

Під час судового розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 у цій справі, беззаперечно встановлено, під час апеляційного перегляду підтверджено та позивачем не спростовано той факт, що позивач у визначений чинним законодавством спосіб 28.10.2019 року попереджалася про припинення державної служби на підставі п.1-1 ч.1 с.87 Закону України "Про державну службу", в зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Вирішуючи ініційований позивачем у цій справі спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що в розпорядчому акті органу державної влади, тобто, в постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, але разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Південно - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. м.Дніпро), який визначено його правонаступником. І вже з 29 жовтня 2019 року, тобто, з дня утворення Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Дніпро) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

За вказаних обставин, і спираючись на положення п.5 п.6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, ч.1 та ч.2 ст.104, ч.1 ст.89, ч.4 ст.91 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області було саме ліквідовано згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції".

При цьому суд першої інстанції правильно узяв у даному спірному випадку той факт, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються спеціальним Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII), а дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців тільки у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Зокрема, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що відповідно до п.4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону), а п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII чітко визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Оскільки станом на час прийняття оскаржуваного у цій справі позивачем наказу, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX абзац другий частини третьої статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю, а натомість цього, були внесені відповідні зміни, зокрема, до статті 22 та 87 Закону України "Про державну службу", якими чітко врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідача по цій справі на час прийняття оскаржуваного наказу від 26.12.2019 №997/к "Про звільнення" відсутній був обов`язок по переведенню державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу, оскільки ч.3 ст.87 так і ч.5 ст.22 Закону України "Про державну службу" чітко прописано, що у суб`єкта призначення у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу є право приймати відповідне рішення про переведення державного службовця, а не обов`язок.

Отже, на думку судової колегії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час виникнення спірних правовідносин у цій справі дія ч.2 ст.40, ч.2 та ч.3 ст.49-2 Кодексу законів про працю України - не поширювалася на державних службовців в силу приписів ч.5 ст.40 Кодексу законів про працю України та статей 3,5 Закону України "Про державну службу", оскільки звільнення держслужбовця на той час вже були врегульовані ст.22 Закону України "Про державну службу". Тому судова колегія не може брати до уваги, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, доводи апелянта про невиконання відповідачем обов`язку по її працевлаштуванню на вакантні посади в новоутвореній установі (Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції), які з`явилися та існували на день її звільнення.

Відповідно, вказані у попередньому абзаці доводи апелянта, на думку судової колегії не можуть слугувати підставою для визнання протиправним та скасування наказу про її звільнення, і для поновлення її на посаді, зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки судом першої інстанції беззаперечно було встановлено і в суді апеляційної інстанції було підтверджено, що з прийняттям Закону України від 19.09.2019 року №117-IX, положення ст.87 цього Закону, що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення штату або чисельності, не містять обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації, а з дати набрання чинності Законом №117-ІХ (з 25.09.2019 року) ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону, не містить будь яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною і достатньою підставою для її припинення.

Виходячи з того, що відповідачем у даному спірному випадку була дотримана процедура щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення (ч.1 ст.49-2 Кодексу законів про працю України), судова колегія визнає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для поновлення позивача на посаді з 28.12.2019 року та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відповідно свідчить про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача і необхідності залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року

- залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник