Справа № 160/1055/20
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/1055/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.
суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 р. (суддя Ніколайчук С.В.) в справі № 160/1055/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Амур-Нижньодніпровський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області, про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Амур-Нижньодніпровський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області, про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.11.2019 р. № 383 про виключення ОСОБА_1 - командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби; поновлення з 29.11.2019 р. на посаді командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 в списках особового складу частини та всіх видів забезпечення; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 сплатити на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію за не отримані дні відпочинку в сумі 128 447,20 грн., компенсацію за додаткову відпустку 19 267,08 грн., одноразову компенсацію за вислугу років 144 505,41 грн.; зобов`язання видати новий наказ про його виключення із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби, в якому вказати календарну вислугу років, пільгову вислугу років та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки; зобов`язання надати витяги з наказів про безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях згідно з довідками № 2656 від 16.10.2019 р. та 2657 від 16.10.2019 р., довідку про не отримане речове майно, послужний список та довідки про доходи та соціальні внески для оформлення та отримання військової пенсії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 р. позов задоволено частково, скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29.11.2019 р. № 383 про виключення ОСОБА_1 - командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби; поновлено з 29.11.2019 р. ОСОБА_1 на посаді командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 в списках особового складу частини та всіх видів забезпечення; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 видати новий наказ про виключення ОСОБА_1 - командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби, в якому вказати календарну вислугу років, пільгову вислугу років та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 витяги з наказів про безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях згідно з довідками № 2656 від 16.10.2019 р. та 2657 від 16.10.2019 р., довідку про не отримане речове майно, послужний список та довідки про доходи та соціальні внески для оформлення та отримання військової пенсії; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за вислугу років, з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки з позовом про оскарження наказу від 29.11.2019 р. він звернувся 22.01.2020 р. Зазначає, що при звільненні позивачу правильно визначена вислуга років та в наказі зазначені усі види грошового забезпечення, які мають бути виплачені при звільненні. Крім того, позивачу разом із відзивом на позовну заяву направлені витяги з наказів, довідку про проходження військової служби та відомості про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені з них єдиний внесок.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом від 05.12.2016 року.

У жовтні 2018 року та 2019 роках позивач звертався з рапортами до командира військової частини НОМЕР_1 , в яких просив звільнити його зі служби та провести перерахунок вислуги років за весь час служби, з урахуванням служби в районах проведення АТО та ООС, надати довідки про доходи встановленого зразка, надати послужний список за весь час служби, виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, вирішити питання компенсації або надання вихідних днів за час виконання службових обов`язків в районах проведення АТО та ООС за період 2017-2019 роки включно.

24.11.2019 року листом №3925 військової частини НОМЕР_1 позивача повідомлено, що його рапорт про звільнення зареєстровано за №9077 від 11.11.2019 року.

26.11.2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №114-РС старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

29.11.2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №383 старшину ОСОБА_1 з 29.11.2019 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Амур-Нижньодніпровського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області.

В оскаржуваному наказі №383 від 29.11.2019 року зазначено: вислуга у Збройних Силах становить 15 років 2 місяці; виплатити щомісячну грошову премію у повному розмірі, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 листопада по 29 листопада 2019 року; провести відрахування коштів з грошового забезпечення за 2 доби відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, що залишився після звільнення; грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного забезпечення за 2019 рік отримав; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не отримав; зарахувати до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 , ВОС-0305003.

Позивач не погоджується з оскаржуваним наказом та діями відповідача в частині не зазначення в наказі №383 від 29.11.2019 року та не виплати грошової компенсації при звільненні за не отримані дні відпочинку в періоди виконання службових обов`язків поза межами постійного розташування військової частини у вихідні, святкові та неробочі дні, невикористані календарні дні щорічної та додаткових відпусток, та невірного обчислення вислуги років.

Суд першої інстанції вважав, що військовослужбовця не може бути виключено зі списків особового складу військової частини до проведення з ним всіх необхідних розрахунків, а оскільки розрахунок з позивачем проведено 06.12.2019 р., що підтверджується довідкою, виданою т.в.о. начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , згідно з якою всі складові суми грошового забезпечення ОСОБА_1 надійшли на його картковий рахунок у КБ «Приватбанк» 06.12.2019 р., судом першої інстанції дійшов висновку, позивача було виключено зі списків особового складу військової частини до проведення з ним всіх необхідних розрахунків.

Зважаючи на те, що згоди на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення розрахунків позивач не надав, суд першої інстанції вважав заявлену позовну вимогу про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.11.2019 року № 383 про виключення ОСОБА_1 - командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов висновку, що похідна позовна вимога про поновлення з 29.11.2019 р. ОСОБА_1 на посаді командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 в списках особового складу частини та всіх видів забезпечення також підлягає задоволенню.

Також суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про виплату грошової компенсації за невикористану частину додаткової відпустки має бути задоволена із посиланням на правову позицію, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18), яка полягає у тому, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Оскільки позивач як учасник бойових дій не використав всі дні щорічної та додаткової відпустки, він набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану відпустку у зв`язку зі звільненням зі служби, проте в оскаржуваному наказі №383 від 29.11.2019 року не зазначено про виплату позивачу вказаної грошової компенсації, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тому в цьому випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача суд першої інстанції вважав такий спосіб як зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про стягнення конкретної суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не підлягає задоволенню, оскільки її розрахунок повинен здійснюватись військовою частиною НОМЕР_1 , а не позивачем.

Також суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в частині грошової компенсації за не отримані дні відпочинку не можуть бути задоволені, адже нормами спеціального законодавства врегульовано порядок компенсування служби військовослужбовців у святкові, вихідні та неробочі дні шляхом надання днів відпочинку, тому відсутні підстави для застосування трудового законодавства, зокрема положень Кодексу законів про працю України.

Стосовно спору про невірний розрахунок вислуги років позивача судом першої інстанції зазначено, що позивач 2 роки проходив дійсну військову службу в Радянській Армії, 9 років 10 місяців в органах внутрішніх справ України, з 02.09.2014 року по 17.09.2015 року (1 рік) був мобілізований згідно з Указом Президента України № 607/2014 від 21.07.2014 року, служба за контрактом з 15.03.2016 року по 17.09.2016 року (6 місяців), служба за контрактом з 05.12.2016 року по 29.11.2019 року (2 роки 10 місяців). Загальний строк служби у календарному обчислені становить 2 р. + 9 років 10 місяців + 1 рік + 6 місяців + 2 років 10 місяців = 16 років 2 місяця, тобто вислуга років в календарному обчисленні становить 16 років і 2 місяця, а не 15 років 2 місяця, як це зазначено в наказі № 383 від 29.11.2019 року, тобто не відповідачем не враховано службу позивача по мобілізації, що підтверджується довідками №№ 2656; 2657 від 16.10.2019 року, що є безпідставним.

Також суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати наказ про виключення ОСОБА_1 із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби, в якому вказати календарну вислугу років, пільгову вислугу років та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та надання ОСОБА_1 витяги з наказів про безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях згідно з довідками № 2656 від 16.10.2019 року та 2657 від 16.10.2019 року; довідку про не отримане речове майно; послужний список та довідки про доходи та соціальні внески для оформлення та отримання військової пенсії.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач при повторному звільнені зі служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту мав право, як виняток, на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням вислуги років при попередньому звільненні, тому з метою повного захисту прав позивача зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, оскільки відповідний розрахунок відповідачем не проводився, а вимогу про стягнення конкретної суми вважав такою, що не підлягає задоволенню.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки в частині задоволення позову обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом, укладеним 05.12.2016 р., у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій.

Позивачем подано рапорти до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення зі служби, проведення перерахунку вислуги років за весь час служби, з урахуванням служби в районах проведення АТО та ООС, надання довідки про доходи встановленого зразка, послужного списку за весь час служби, виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, вирішення питання компенсації або надання вихідних днів за час виконання службових обов`язків в районах проведення АТО та ООС за період 2017-2019 роки включно.

Листом від 24.11.2019 р. № 3925 відповідачем повідомлено позивача про те, що його рапорт про звільнення зареєстровано за №9077 від 11.11.2019 р.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.11.2019 р. № 114-РС (по особовому складу) старшину ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.11.2019 р. №383 (по стройовій частині) старшину ОСОБА_1 з 29.11.2019 р. виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Амур-Нижньодніпровського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області. В цьому наказі зазначено, що вислуга позивача у Збройних Силах становить 15 років 2 місяці; наказано виплатити щомісячну грошову премію у повному розмірі, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 листопада по 29 листопада 2019 року; наказано провести відрахування коштів з грошового забезпечення за 2 доби відпустки, що була використана в рахунок тієї частини календарного року, що залишився після звільнення; грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного забезпечення за 2019 рік отримав; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не отримав; зарахувати до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 , ВОС-0305003.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є правильність визначення в наказі № 383 вислуги років, а також усіх видів грошового забезпечення, які мають бути виплачені при звільненні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Відповідно до частини 9 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з абзацами 1, 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008, (далі - Положення №1153) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 1.1. Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454, (далі Інструкція №170), Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153.

За змістом абз. пункту 12.8 Інструкції №170 командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.

Відповідно до пункту 2.9 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 року №333, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.06,2014 року за №611/25388, (далі - Інструкція №333) виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки: осіб, звільнених з військової служби, призначених для проходження військової служби до інших військових частин (у тому числі направлених на навчання за кордоном строком понад один рік і на посади національного контингенту), зарахованих на навчання до військових навчальних закладів, обраних народними депутатами України, відряджених до органів, установ і організацій із залишенням на військовій службі, а також направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - інші військові формування), - з дня вибуття.

Пунктом 242 Положення №1153 визначено, що військовослужбовець підлягає виключенню зі списків особового складу військової частини за наявності наступних умов: 1) надходження письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовця; 2) здавання військовослужбовцем посади; 3) проведення з військовослужбовцем усіх необхідних розрахунків, крім випадку наявності його згоди на виключення зі списків особового складу військової частини.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що військовослужбовця не може бути виключено зі списків особового складу військової частини до проведення з ним всіх необхідних розрахунків.

Оскільки розрахунок з позивачем у зв`язку зі звільненням з військової служби проведено 06.12.2019 р., що не заперечується відповідачем, а не у день звільнення, яке відбулось 29.11.2019 р., а згоди на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення розрахунків позивач не надав, суд погоджує висновок суду першої інстанції про те, що наказ відповідача № 383 (по стройовій частині) від 29.11.2019 р. про виключення позивача із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби, є протиправним.

Відповідно, позивач має бути поновлений з 29.11.2019 р. на посаді командира 1 самохідного артилерійського взводу-старшого офіцера 3 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 в списках особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Стосовно вимог про виплату грошової компенсації за невикористану частину додаткової відпустки суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено, що установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки:

основна відпустка (стаття 6 цього Закону);

додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);

додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);

інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».

До пільг, передбачених статтею 12 Закону № 3551-ХІІ для учасників бойових дій та осіб, прирівняним до них, належить використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12).

Згідно з частиною 8 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до частини 14 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

За змістом частини 17 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з частинами 18 та 19 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Визначення терміну «особливий період» наведене у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, відповідно до частини 19 статті 10№ Закону № 2011-XII на час дії особливого періоду припинено надання військовослужбовцям, зокрема, додаткових відпусток як учасникам бойових дій.

Верховним Судом в рішенні від 16.05.2019 р. в зразковій справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 21.09.2019 р., зроблено наступний правовий висновок щодо правовідносин, які є аналогічними правовідносинам в цій справі: норми Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, тому на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік.

Враховуючи приведене, суд доходить висновку, що хоча в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, але в силу того, що Законом № 2011-XII не припинено виплату компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби, а також у зв`язку з тим, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: або безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін, або виплата грошової компенсації відпустки, тому припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

При цьому обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, пунктом 8 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Відтак, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби такому військовослужбовцю має бути виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, тому суд погоджує висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Зважаючи на доведеність факту не використання позивачем як учасником бойових дій всіх днів щорічної та додаткової відпустки, а також відсутності в наказі №383 від 29.11.2019 р. положень щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність не нарахування та не виплати зазначеної компенсації та наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Щодо правильності розрахунку вислуги років позивача суд вказує на таке.

Частиною 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Зазначене кореспондується із приписами абзацу 2 пункту 1 статті 8 Закону № 2011-ХІІ.

Статтею 78 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12 жовтня 1967 року (що був чинний на момент проходження позивачем строкової військової служби та має застосовувати відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 р. № 1545-ХХІІ) передбачено, що період перебування громадян на дійсній військовій службі в рядах Збройних Сил СРСР зараховується до їх трудового стажу.

Зарахування військової служби до стажу роботи також передбачено пунктом «в» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», відповідно до якої до вислуги років зараховується дійсна військова служба у Радянській Армії.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що загальна вислуга років позивача становить 16 років 02 місяця, з яких 2 роки дійсна військова службу в Радянській Армії, 9 років 10 місяців служба в органах внутрішніх справ України, з 02.09.2014 р. по 17.09.2015 р. (1 рік) військова служба за мобілізацією згідно з Указом Президента України № 607/2014 від 21.07.2014 р., служба за контрактом з 15.03.2016 р. по 17.09.2016 р. (06 місяців), служба за контрактом з 05.12.2016 р. по 29.11.2019 р. (2 роки 10 місяців), тобто неврахування періоду служби по мобілізації та зазначення в наказі № 383 від 29.11.2019 р. розміру вислуги років 15 років 02 місяця є неправильним.

Відповідно, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача видати наказ про виключення позивача із списків військової частини, зняття з усіх видів забезпечення, зарахування до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 та компенсацій і виплат за період служби, в якому вказати календарну вислугу років, пільгову вислугу років та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та надання позивачу витягів з наказів про безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях згідно з довідками № 2656 від 16.10.2019 р. та 2657 від 16.10.2019 р., довідку про не отримане речове майно, послужний список та довідки про доходи та соціальні внески для оформлення та отримання військової пенсії.

Доводи апелянта про те, що позивачу разом із відзивом на позовну заяву направлені витяги з наказів, довідку про проходження військової служби та відомості про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені з них єдиний внесок є незмістовними. З цього приводу суд зазначає, що надання певних документів до відзиву не звільняє відповідача від обов`язку надати такі документи позивачу у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити одноразову компенсацію за вислугу років суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Абзацом шостим пункту 2 цієї статті визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

За змістом пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Тобто, у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

При цьому обов`язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше з дня його останнього зарахування на службу, оскільки саме від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстав звільнення військовослужбовця залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.

Разом з тим, положеннями статті 15 Закону № 2011-ХІІ та пункту 10 Постанови №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як-то не набуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Відповідно, факт не набуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільнення може надавати останньому право на виплату одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби з врахуванням наявної за попередні роки вислуги років.

Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції, що позивач при повторному звільнені зі служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту мав право, як виняток, на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням вислуги років при попередньому звільненні.

Таким чином, суд погоджує висновок суду першої про часткове задоволення позову.

Доводи апелянта про пропуск строк звернення до суду суд визнає необґрунтованими.

Судом першої інстанції ухвалою від 20.02.2020 р. поновлено позивачу строк звернення до суду, в мотивувальній частині цієї ухвали судом першої інстанції зроблено висновок, що такий строк пропущено з поважних причин.

Відповідачем в апеляційній скарзі не приведено заперечень проти цієї ухвали, а також не спростовано висновок суду першої інстанції, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин.

Інші доводи апелянта спростовані приведеними вище висновками суду.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене позивачем, тому судом не надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції, які стали підставою для відмови у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 р. в справі № 160/1055/20 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 р. в справі № 160/1055/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Амур-Нижньодніпровський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області, про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 19.10.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 19.10.2020 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко