Справа № 160/9329/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2020 року Справа № 160/9329/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування висновку та відмови, зобов`язання вчинити певні дії, -
11.08.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації , в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати висновок про результати перевірки відомостей про особу, що складений у відношенні ОСОБА_1 Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації за результатами проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;
- визнати протиправною відмову Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації у проведенні співбесіди та участі у доборі з призначення ОСОБА_1 на вакантну посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації з підстав застосування до позивача заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;
- зобов`язати Департамент екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації допустити ОСОБА_1 до співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації ;
- зобов`язати Департамент екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей та про не застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваного висновку та відмови. Позивач вважає незаконним застосування до нього заборони, передбаченої ст. ст. 1, 3 Закону України «Про очищення влади», у зв`язку з обійманням позивачем у період з 23.02.2011 р. по 13.05.2014 р. посади першого заступника прокурора Дніпропетровської області, посилаючись на положення Конституції України, висновки Конституційного Суду України та
Європейського Суду з прав людини. Позивач стверджує, що було протиправно допущено обмеження його права на працю та доступу до державної служби. Недопущення позивача до участі у конкурсі на підставі Закону України «Про очищення влади», на думку останнього, є порушенням вимог Конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. З огляду на незаконне недопущення до співбесіди та участі у конкурсі ОСОБА_1 зазначає, що його права необхідно поновити шляхом зобов`язання відповідача допустити ОСОБА_1 до співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду. Крім того, позивач зауважив, що з метою захисту його прав, враховуючи внесення стосовно позивача відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» на підставі протиправного рішення відповідача, слід зобов`язати останнього проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3, 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року відкрито провадження по справі № 160/9329/20, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
08.09.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що в ході вивчення інформації, зазначеної в резюме ОСОБА_1 , було встановлено, що він у період з 23.02.2011 року по 13.05.2014 року обіймав посаду першого заступника прокурора Дніпропетровської області, отже протягом 10 років з дня набрання чинності Закону України «Про очищення влади» не може обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. У зв`язку з зазначеним було відмовлено у проведенні співбесіди та складено оскаржуваний висновок. Вважає, що оскаржувані дії та рішення вчинені ним у відповідності до вимог чинного законодавства.
11.09.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги та зазначив, що Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації відмова у проведенні співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду державної служби зводиться до форми колективного та дискримінаційного покарання, яка несумісна з нормами в галузі прав людини.
15.09.2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву від Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в яких він підтримав висловлену раніше правову позицію та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначив, що з набранням чинності 16.10.2014 р. Законом України «Про очищення влади» розпочато процедуру люстрації, норми Закону України «Про очищення влади» є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами у визначений Законом строк.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
30.07.2020 року на порталі вакансій опубліковано оголошення про вакансію на посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації.
31.07.2020 року ОСОБА_1 подав заяву через особистий кабінет на порталі вакансій із застосуванням електронного цифрового підпису про допуск у доборі на зайняття вищевказаної вакантної посади.
До поданої заяви позивачем було долучено резюме, заяву про проведення перевірки, передбачену Законом України «Про очищення влади».
04.08.2020 року за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 відповідачем була надана відповідь, відповідно якої зазначено, що до позивача застосовуються заборони, передбачені статтями 1 і 3 Закону України «Про очищення влади», у зв`язку з обійманням у період часу з 23.02.2011 року по 13.05.2014 року посади першого заступника прокурора Дніпропетровської області. Зважаючи на це, протягом 10 років з дня набрання чинності Законом, він не має обіймати (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Також, відповідно до статті 19 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 вважається особою, яка не може вступати на державну службу у зв`язку з тим, що підпадає під заборону, встановлену Законом. На підставі викладеного ОСОБА_1 заборонено займати посаду (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, у зв`язку з чим йому відмовлено у проведенні співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації .
Зокрема, позивачу повідомлено, що на підставі пункту 44 Порядку проведення перевірки відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року №563, інформацію щодо належності ОСОБА_1 до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою, пунктами 1-8 частини другої або пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону, буде направлено до Міністерства юстиції України для внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади». Зазначено, що ОСОБА_1 не допущений до участі у доборі.
Цього ж дня, в особистому кабінеті на порталі вакансій, в заяві про участь у доборі зазначено статус «повернуто». Підстави для повернення заяви були ідентичними зазначеним у відповіді від 04.08.2020 року.
Також, 04.08.2020 року Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації було складено висновок про результати перевірки відомостей про особу, відповідно якого проведено перевірку ОСОБА_1 та виявлено наявність критерію «пункт 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади», а саме обіймання сукупно не менше одного року посади у період з 25.02.2011 року по 22.02.2014 року заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.
Відповідно до інформації Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» ОСОБА_1 значиться як особа, яка претендувала на посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Відомості про результати перевірки: пункт 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади». Час протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена Законом України «Про очищення влади» 10 років.
Вважаючи висновок про результати перевірки відомостей про особу та подальшу відмову у проведенні співбесіди на участі у доборі з призначення на вакантну посаду протиправними та такими, що підлягають скасуванню позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1статті 5-1 Кодексу законів про працю України).
З 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» №1682-VII від 16 вересня 2014 р. (далі - Закон).
У відповідності до статті 1 Закону - очищення влади (люстрація) це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (надалі Закон).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина 3 статті 1 Закону).
Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду (частина 4 статті 1 Закону).
Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку (частини 9 статті 1 Закону).

Відповідно до частини 5 статті 1 Закону заборона, передбачена частиною третьою або четвертою цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.

Отже, стаття 1 Закону визначає поняття люстрації, основні засади очищення влади та її мету, строки, протягом яких особи, зазначені у частинах 1, 2, 4, 8 статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади, тобто встановлює заборони.

Статтею 2 Закону передбачено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: 1) Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників; 2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників; 3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації; 4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника; 5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників; 6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту; 7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України; 8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг; 9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб`єкта надання адміністративних послуг; 10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування; 11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1- 10 цієї частини.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Так, судом встановлено, що відповідно даних трудової книжки ОСОБА_1 в період з 23.02.2011 року по 13.05.2014 року обіймав посаду першого заступника прокурора Дніпропетровської області.

У оскаржуваних позивачем висновку про результати перевірки та відмові у допуску до участі у конкурсі на заміщення вакантних посад будо встановлено, що ОСОБА_1 в період з 23.02.2011 року по 13.05.2014 року обіймав посаду першого заступника прокурора Дніпропетровської області, віднесену до категорії «заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України», передбачену п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Отже, за результатами проведеної перевірки відомостей, зазначених в заяві позивача встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Згідно із приписами частини 1 та частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно з частиною 2 статті 21 та частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12 листопада 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, стаття 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 111 від 25 червня 1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення (недопущення до роботи) працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію № 1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Встановлені згадуваною Резолюцією № 1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах (рішення від 14 лютого 2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24 квітня 2007 року у справі «Матиєк проти Польщі», від 17 липня 2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15 січня 2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Аналогічні стандарти люстраційних заходів напрацьовані Європейською комісією «За демократію через право» (Венеціанська комісія). Зокрема, у висновку CDL-AD (2012) 028 на запит Конституційного суду Македонії щодо люстраційного закону цієї країни зазначено, що вина повинна бути доведена в кожному конкретному випадку. Цей же висновок говорить про обов`язковість гарантування права на захист та презумпції невинуватості. Крім того, у цьому висновку вказано, що процедура розгляду стосовно перевірки та процедура оскарження повинні регулюватися дуже детально з метою дотримання принципів верховенства права та належної правової процедури. Висновок CDL-AD (2012) 028 вказує також на те, що найменування особи повинне публікуватися тільки після остаточного рішення з метою недопущення негативних наслідків публікації для репутації особи.

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (п.п. «h» п. 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії №524/2009 від 13.10.2009 р.).

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Застосовуючи норми Конституції України, як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації, гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Як слідує зі змісту наданих відповідачем відзиву на позовну заяву та заперечень, перевірка стосовно встановлення дій, рішень ОСОБА_1 спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини не проводилась.

При цьому, відповідних доказів вчинення позивачем дій та заходів спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини до суду не надано.

Щодо визначення посади позивача у відповідності до вимог Закону України «Про очищення влади», необхідно зазначити наступне.

Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру» №1789 ХІІ від 05 листопада 1991 р., що діяв на час набуття дії Закону України «Про очищення влади», не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури України, як це передбачено положеннями Закону України «Про очищення влади». Посада, яку обіймав позивач у спірний період (перший заступник прокурора Дніпропетровської області) Закон України «Про очищення влади» не визначає.

Натомість, слід зауважити, що заборона, визначена Законом України «Про очищення влади» розповсюджується лише на посади керівника та заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

При цьому, у частині 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» закріплено переважно не посаду конкретної прокуратури, а визначено відповідний територіальний рівень прокуратури в єдиній системі органів прокуратури України.

Виходячи з системного аналізу норм законодавства України, керівниками територіальних органів прокуратури виступають прокурори областей, а заступники таких керівників заступники прокурорів областей. Про обґрунтованість такого аналізу норм законодавства свідчить прийняття Верховною Радою України у жовтні 2014 року Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Статтею 7 цього Закону вже на законодавчому рівні закріплено систему прокуратури України, яку становлять Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури, військові прокуратури, Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Отже, у відповідності до положень частини 1 статті 13 Закону України «Про прокуратуру» №1789 ХІІ від 05 листопада 1991 р., який діяв на час звільнення позивача, встановлено систему органів прокуратури та становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури. У разі необхідності Генеральний прокурор України може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур.

Так, згідно із положеннями часини 1 статті 7 Закону України «Про прокуратуру» №1697 VII від 14 жовтня 2014 р., який набрав чинності 15 липня 2015 р. (в редакції на дату набрання чинності) визначено, що систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури.

У системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та чотирьох заступників (частини 1, 2 статті 10 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, регіональний поділ органів прокуратури визначено саме Законом України «Про прокуратуру» № 1697 VII від 14 жовтня 2014 р.

Водночас, положеннями Закону України «Про прокуратуру» №1789 ХІІ від 05 листопада 1991 р. не визначалось віднесення прокуратур області до територіальних або регіональних органів прокуратури.

Також судом враховано те, що 17 жовтня 2019 р. Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі "Полях та інші проти України", заявниками у якій були колишні працівники органів прокуратури України, яких звільнено на підставі норм Закону України «Про очищення влади», та визнав порушення пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції щодо всіх заявників.

У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що люстрацію в Україні застосовували до дуже широкого кола осіб, вона призвела до звільнення заявників тільки на тій підставі, що вони обіймали посади на державній службі за часів президентства ОСОБА_3 , та наголосив, що закон про люстрацію не встановив конкретних незаконних дій зазначених чиновників.

Суд встановив, що звільнення заявників було засновано на колективній відповідальності осіб, які працювали в державних установах під час правління Президента Януковича, незалежно від конкретних функцій, які вони виконували, і їх зв`язку з антидемократичними тенденціями та подіями, які відбулися в цей період (пункт 275 рішення).

Також Суд наголосив, що застосування заходів відповідно до Закону України «Про очищення влади» до заявників не передбачало будь-якої індивідуальної оцінки їх поведінки. Фактично ніколи не стверджувалося, що заявники самі робили якісь конкретні дії, що підривають демократичний контроль над верховенством закону, національну безпеку, оборону чи права людини. Вони були звільнені в силу закону тільки за те, що займали певні відносно високі пости на державній службі, в той час як ОСОБА_3 був резидентом України. (пункт 294 рішення).

Таким чином, з урахуванням тлумачення, наведеного Європейським судом з прав людини, суд вважає, що відмова у допуску до зайняття вакантної посади, заснована на колективній відповідальності, без з`ясування конкретних виконуваних функцій та особистої участі особи в узурпації влади Президентом України ОСОБА_2 , яке мало місце і у випадку позивача, не може бути визнано прийнятним в демократичному суспільстві.

Підсумовуючи вищенаведене, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог стосовно визнання протиправним та скасування висновку про результати перевірки відомостей про особу та визнання протиправною відмову у проведенні співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду, а належним способом захисту порушеного права буде саме зобов`язання Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації допустити ОСОБА_1 до співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації .

Водночас, як наслідкові дії Міністерства юстиції України щодо внесення прізвища позивача до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» за умови невиконання усіх законних процедур відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення з огляду на твердження позивача та позиції рішення Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) CDL-AD (2012)028 призводить до негативних наслідків для репутації позивача та неможливості реалізації ним конституційного права на працю.

Отже, оскільки стосовно позивача у Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» міститься відповідна інформація, суд вбачає необхідним задоволення позову й в частині похідних вимог про зобов`язання Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей та про не застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті першої Закону України «Про очищення влади», що сприятиме повному та ефективному захисту прав, свобод та інтересів позивача.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України - доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оцінюючи правомірність дій та рішень суб`єктів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування висновку та відмови, зобов`язання вчинити певні дії підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 39, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації (49000, м. Дніпро, вул. Лабораторна, буд. 69; ) про визнання протиправними та скасування висновку та відмови, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати висновок про результати перевірки відомостей про особу, що складений у відношенні ОСОБА_1 Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації за результатами проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Визнати протиправною відмову Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації у проведенні співбесіди та участі у доборі з призначення ОСОБА_1 на вакантну посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації з підстав застосування до позивача заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Зобов`язати Департамент екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації допустити ОСОБА_1 до співбесіди та участі у доборі з призначення на вакантну посаду державної служби категорії «Б» - начальника Відділу зв`язків з громадськістю Управління організаційної роботи, зв`язків з громадськістю та земельних відносин Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації .

Зобов`язати Департамент екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей та про не застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 681,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 09 жовтня 2020 року.

Суддя С.І. Озерянська