Справа № 560/1119/19
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1119/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

19 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , викладену листом від 12.12.2018 року№39448/03 та бездіяльність, пов`язану з відмовою поновити виплату пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області вирішити питання про поновлення та виплату ОСОБА_1 пенсії з 1 червня 2015 року з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів. У задоволенні решти вимог позову - відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задоволено частково. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року скасовано. Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 08 листопада 2018 року.

Позовні вимоги позивача в частині поновлення виплати пенсії за період з 01 червня 2015 року по 7 листопада 2018 року включно залишені судом апеляційної інстанції без розгляду на підставі ст.122 КАС України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання провести індексацію і компенсацію втрати частини доходів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі позовні вимоги є передчасними, а тому відмовив позивачу в їх задоволенні.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 в частині залишення без розгляду позовних вимог за період з 01.06.2015 по 07.11.2018 включно - скасовано, а справу №560/1119/19 направлено до Сьомого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду в цій частині.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження щодо перегляду рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог позивача про поновлення виплати пенсії за період з 01 червня 2015 року по 7 листопада 2018 року включно.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, врахувавши висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 20 серпня 2020 року, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дунаєвецькому районі Хмельницької області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль з 01.06.2015 року йому припинено виплату пенсії, пенсію виплачено до 31.05.2015 року, про що свідчить розпорядження начальника управління ПФУ в Дунаєвецькому районі про зняття з обліку, яке є у матеріалах пенсійної справи.

Встановлено, що 05.10.2018 року позивачу стало відомо про те, що право на отримання пенсії за віком, у зв`язку з виїздом за кордон він не втратив.

Оскільки, позивач проживає на території Держави Ізраїль, є інвалідом ІІ групи, особою похилого віку, особисто приїхати до України та подати усі необхідні документи не мав можливості, він уповноважив свого представника на вчинення дій в його інтересах.

Так, представник позивача, діючи на підставі належним чином оформленої довіреності, 08 листопада 2018 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з заявою про поновлення виплати позивачу раніше призначеної пенсії, до якої додав також особисту заяву позивача про призначення/перерахунок (поновлення) пенсії за віком з розпискою-повідомленням, апостильовану у встановленому порядку, копію нотаріально посвідченого та апостильованого паспорту серія EХ №113940 громадянина України для виїзду за кордон.

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом від 12.12.2018 року №39448/03 повідомило позивачу, що підстав для поновлення виплати йому пенсії немає у зв`язку з тим, що постійним місцем проживання позивача є Держава Ізраїль, також у нього відсутні документи про постійне місце реєстрації на території України, а міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифіковано.

Рішення про відмову в поновленні пенсії у вигляді розпорядчого акту пенсійним органом не приймалось.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами, а тому відмова відповідача поновити виплату пенсії позивачу є протиправною.

Зокрема, приймаючи рішення про поновлення позивачу виплати пенсії за період з 01 червня 2015 року по 7 листопада 2018 року включно, суд врахував норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до яких, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), до спірних правовідносин необхідно застосовувати крім норм КАС України також і строки, визначені в інших законах.

Відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

У разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого нормою КАС України, має наслідком неможливість реалізувати передбачене право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, а також на підставі аналізу норм КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Верховний суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 99 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 100 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 122 та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017).

Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року зауважив, що у справі, яка розглядається, пенсійний орган не наводить жодних доказів того, що відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009; наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

З матеріалів справи встановлено, що 08.11.2018 представник позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, звернувся до пенсійного органу із заявою позивача про призначення/перерахунок (поновлення) пенсії за віком з розпискою-повідомленням, апостильовану у встановленому порядку, копію нотаріально посвідченого та апостильованого паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а відтак позивачем вжито активні дії з метою поновлення виплати пенсії, проте їй відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України», оскільки на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Враховуючи зазначене, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог позивача про поновлення виплати пенсії за період з 01.06.2015 по 07.11.2018 є обргунтованим.

У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи («Sporrong and Lonnroth v. Sweden», № 7151/75, №7152/75, пункт 73). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності («Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium»), № 17849/91, пункт 33).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння [його] майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу («Zvolskэ аnd Zvolskб v. the Czech Republic», № 46129/99, пункт 63).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі «Стреч проти Сполучного Королівства» ("Stretch v. the United Kingdom," № 44277/98, пункт 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany", № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, пункт 74).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 та у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 160/10737/19.

Отже, за результатом апеляційного розгляду справи колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції, що дії відповідача у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Хмельницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог позивача про поновлення виплати пенсії за період з 01 червня 2015 року по 7 листопада 2018 року включно - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Іваненко Т.В.