Справа № 120/3354/20-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 жовтня 2020 р. Справа № 120/3354/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, Кирнасівського селищного голови про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) до Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, Кирнасівського селищного голови (далі - відповідачі), в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати з часу прийняття Розпорядження №2 Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 ОСОБА_6 "Про призначення відповідальної особи за ведення нотаріальних дій", яким ОСОБА_2 секретаря селищної ради призначено відповідальною особою за ведення нотаріальних дій селищної ради.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю, на переконання сторони позивача, розпорядження №2 Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 ОСОБА_3 "Про призначення відповідальної особи за ведення нотаріальних дій", яким секретаря селищної ради призначено відповідальною особою за ведення нотаріальних дій селищної ради. Зокрема, позивач стверджує, що селищний голова не наділений повноваженнями видавати такого змісту розпорядження.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.07.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених у ній недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою від 03.08.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, вказаною ухвалою поновлено строк звернення до адміністративного суду.

Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. У зазначений в ухвалі строк відзив на позовну заяву не подав.

Оскільки відзив на позовну заяву відповідачем не надано, справа вирішується судом за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи Рішеннями Кирнасівської селищної ради №5 та №7 від 12.11.2010 ОСОБА_4 обрано секретарем Кирнасівської селищної ради та доручено здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету селищної ради на строк повноважень ради 6-ого скликання (а.с. 10-11).

Крім того, Розпорядженням Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2 секретаря селищної ради, ОСОБА_4 , призначено відповідальною особою за ведення нотаріальних дій селищної ради (а.с. 9).

Також судом встановлено, що 05.03.2014 ОСОБА_4 , будучи секретарем Кирнасівської селищної ради та діючи в межах повноважень покладених на неї Розпорядженням Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2, посвідчила заповіт ОСОБА_5 .

Як вказує позивачка у позовній заяві, вона є рідною донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивачці стало відомо про існування вищезазначеного заповіту, за яким ОСОБА_5 заповів належний йому державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №003866, земельна ділянка площею 2.24 га. в межах з планом, яка розташована на території Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області.

Не погоджуючись з вказаним заповітом, позивачка звернулась до Тульчинського районного суду Вінницької області з цивільним позовом про визнання заповіту нікчемним.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 02.03.2020, прийнятим у цивільній справі №148/966/19 та залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020, в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення заповіту нікчемним відмовлено.

Зокрема, в мотивувальній частинах зазначених рішення та постанови суди, здійснивши аналіз норм права, яки діяли на, як на час прийняття заповіту так і на час прийняття Кирнасівським селищним головою Розпорядження від 12.11.2010 за №2, вказали на те, що виключно виконавчий комітет Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповіту.

Водночас суди, врахували, що відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67).

Враховуючи вищенаведене, суди дійшли висновку про те, що посвідчення заповіту секретарем, яка була уповноважена вчиняти нотаріальні дії згідно розпорядження голови селищної ради, а не за рішенням є несуттєвим, оскільки таке посвідчення виникло через помилку представника органу влади та ця помилка не впливає на загальний зміст заповіту. При цьому скасування заповіту внаслідок допущеної помилки представником влади буде означати необґрунтоване (свавільне) втручання в права та інтереси як заповідача, так і всіх його спадкоємців.

В контексті вищенаведених висновків судів першої та апеляційної інстанції, при вирішення даної адміністративної справи, надаючи оцінку оскаржуваному Розпорядженню, яке, на думку позивачки, порушує її конституційні права та створює перешкоди у володінні та розпорядженні спадковим майном, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. З Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Аналогічний висновок висвітлений Верховним Судом України в постанові від 15.12.2015 у справі № 800/206/15 та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016 у справі №К/800/38720/15.

З огляду на викладене, суд зазначає, що особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів.

В даному випадку, обґрунтовуючи порушення відповідачами її прав, позивачка вказує, що заповіт її батька був посвідчений не уповноваженою на вчинення таких дій особою.

Проте, як вже неодноразово було встановлено судами першої та апеляційної інстанції в цивільній справі №148/966/19, допущення відповідачами процедурної помилки при призначенні відповідальної особи за ведення нотаріальних дій селищної ради, яка, в свою чергу, посвідчила заповіт батька позивачки, не повинно впливати на волевиявлення заповідача так і всіх його спадкоємців, а відтак не призводить до порушення прав та інтересів зазначених осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З аналізу норм КАС України, наведених вище, право звернення до суду надається особі для захисту своїх порушених прав та інтересів.

При цьому, з матеріалів справи судом не вбачається, що оскаржуваним у даній справі Розпорядженням Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 за №2 порушено публічні права або інтереси позивачки.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Кирнасівська селищна рада Тульчинського району (вул. Незалежності, буд. 2, смт. Кирнасівка, Тульчинський район, Вінницька область, 23652, код ЄДРПОУ 043652)

Кирнасівський селищний голова (вул. Незалежності, буд. 2, смт. Кирнасівка, Тульчинський район, Вінницька область, 23652)

Повний тест рішення складено: 19.10.2020.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна