Справа № 160/3301/20
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/3301/20
Суддя І інстанції - Неклеса О.М.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, згідно з яким просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 в підготовці та направленні документів, передбачених постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції Закону №312-ХІV від 11.12.1998, на момент прийняття на службу) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області підготувати та направити документи, передбачені постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (в редакції Закону №312-ХІV від 11.12.1998).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та прийняти нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що структурні підрозділи наділені повноваженнями здійснювати обчислення вислуги років для призначення пенсії особам, які звільненні з органів внутрішніх справ. Вони направляють до територіальних органів Пенсійного фонду України подання та необхідні для призначення пенсії документи виключно у разі встановлення цими органами правових підстав (наявності вислуги років бо досягнення 45-річного віку на момент звільнення зі служби). В свою чергу, у відповідності до п. «а» ч.1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, на момент прийняття позивача на службу) право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби та контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше. Враховуючи те, що стаж роботи позивача складає 22 роки 01 місяць 26 днів, то дії відповідача щодо відмови в підготовці та направленні документів, передбачених постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 для призначення йому пенсії за вислугу років.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області просило відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, інші сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.08.1997 р. по 06.11.2015 р. безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ України та з 07.11.2015 р. по 07.10.2019 р. в Національній поліції України, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 та довідкою "Про проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України" від 30.01.2020 року №20/3-к16.

На підставі наказу ГУНП в Дніпропетровській області від 07 жовтня 2019 року №318 о/с полковник поліції ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), з посади начальника управління карного розшуку ГУНП в Дніпропетровській області.

Безперервний час роботи позивача в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України складає 22 роки 01 місяць 26 днів, про що також зазначено позивачем у позовній заяві та підтверджено довідкою "Про проходження служби в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України" від 30.01.2020 року №20/3-к16.

10.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУНП у Дніпропетровській області із заявою, в якій просив розглянути питання про підготовку у встановленому порядку документів для нарахування йому пенсії за вислугу років в органах внутрішніх справ та поліції.

Листом від 14 лютого 2020 року №1/К-980/103/04-2020 відповідач відмовив у в підготовці та направленні документів, передбачених постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1 для призначення йому пенсії за вислугу років з огляду на недостатність стажу для призначення такого виду пенсії.

Позивач, не погодившись з діями відповідача, звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом "б" статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Далі - Закон №2262-ХІІ) передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Згідно з ст. 10 Закону №2262-XII призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач був звільнений зі служби в поліції 07 жовтня 2019 року, і на момент звільнення його вислуга років складала 22 років 01 місяця 26 днів.

Відповідно до п. "а" ст. 12 Закону №2262-XII (в редакції чинній на день звільнення позивача зі служби) пенсія за вислугою років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

При цьому посилання позивача на необхідність застосування у спірних правовідносинах п. "а" ст. 12 Закону №2262-XII в редакції чинній на день призначення останнього на посаду є необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мір залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Тобто, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через відсутність фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що моментом виникнення у позивача права на пенсію за вислугою років є дата звільнення зі служби, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати законодавство, яке діяло на момент звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Порядок №3-1) встановлено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи міністерств та відповідних служб.

Відповідно правових положень Порядку №3-1, на уповноважені структурні підрозділи міністерств та відповідних служб покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.

Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Згідно з п. 12 вказаного Порядку уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії. У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені п. 6 цього Порядку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №537/1980/16-а.

У своїй відповіді від 14 лютого 2020 року №1/К-980/103/04-2020 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для призначення йому пенсії за вислугу років у порядку п. "а" ст. 12 Закону №2262-XII, а саме з огляду на недостатність календарного стажу, що дає право на пенсію за вислугою років.

Як було зазначено, що безперервний час роботи позивача в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України складає 22 роки 01 місяць 26 днів. Вказане обчислення вислуги років позивачем не заперечується.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки у ОСОБА_1 недостатньо вислуги років, відповідач правомірно відмовив останньому у направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідних документів, які необхідні для призначення пенсії за вислугу років.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

В повному обсязі постанова складена 13 жовтня 2020 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова