Справа № 640/3934/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2020 року м. Київ №640/3934/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
провизнання протиправним та скасування розпорядження
встановив:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Нацкомфінпослуг №232 від 30 січня 2020 року про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуване розпорядження №232 від 30 січня 2020 року прийняте без урахування всіх обставин справи, а саме того факту, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області встановлено факт відшкодування завданих злочином збитків, у зв`язку з чим розпорядження №232 від 30 січня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи на правомірність оскаржуваного розпорядження та порушення позивачем законодавства про фінансові послуги, з огляду на невмотивовану відмову позивача у виплаті страхового відшкодування на користь тертої особи.

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій заперечив проти висновків, викладених у відзиві на позовну заяву, звернувши увагу суду на те, що особою, яка звернулась за страховим відшкодуванням не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, а саме звернення до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а не з позовом до суду.

Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив, в яких зауважив, що право споживача фінансових послуг на звернення до державного регулятора з метою захисту своїх прав не залежить від реалізації ним права на звернення до суду.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські Ветеринарні Технології» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 13 червня 2018 року було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/7278580 (надалі - поліс), згідно полісу таким транспортним засобом є «Renault Master», державний номер НОМЕР_1 .

27 березня 2019 року приблизно о 22 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Master реєстраційний номер НОМЕР_1 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 .

Харківський районний суд Харківської області 11 жовтня 2019 року виніс ухвалу про закриття кримінального провадження № 0000261 у справі № 635/4389/19. Серед іншого в даній ухвалі зазначив: «Потерпілий ОСОБА_2 в судовому засіданні також просив закрити кримінальне провадженні у відношенні ОСОБА_1 та звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням та відшкодуванням завданої злочином шкоди».

До Нацкомфінпослуг надійшла скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 від 06 грудня 2019 року (вх. № П-19224 від 09 грудня 2019 року) щодо невиконання ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/7278580 та порушення Товариством вимог законодавства про фінансові послуги.

У скарзі ОСОБА_3 порушувалося питання щодо неправомірної відмови ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у виплаті страхового відшкодування.

З метою належного розгляду питань, порушених у скарзі, Нацкомфінпослуг надіслано вимогу щодо отримання від Товариства інформації та документів від 12 грудня 2019 року №26721/13-8 стосовно надання інформації за договором страхування.

За результатами розгляду документів, наданих Товариством на вимогу Нацкомфінпослуг листом від 19 грудня 2019 року №2105/13, встановлено наступне.

ОСОБА_2 06 червня 2019 року, у зв`язку із настанням події, що має ознаки страхового випадку (дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження), надано до Товариства повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та документи, визначені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), необхідні для прийняття ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Товариством 11 листопада 2019 року отримано від ОСОБА_2 заяву на отримання страхового відшкодування відповідно до вимог пункту 26.2 статті 26 та пункту 24.1 статті 24 Закону.

Листом від 28 листопада 2019 року №8990-31 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» повідомлено ОСОБА_2 про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 компенсовано ОСОБА_2 завдану шкоду.

З огляду на вищезазначене, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не у відповідності до вимог статей 37 та 32 Закону прийнято рішення про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування.

Враховуючи викладене, Товариством за справою ОСОБА_2 прийнято невмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, чим порушено вимоги законодавства в сфері фінансових послуг, а саме абзаців першого - третього пункту 36.2 статті 36 Закону.

На підставі викладеного 26 грудня 2019 року Нацкомфінпослуг складено акт за №2142/13-4/15 (далі-Акт) про правопорушення, вчинені Товариством на ринку фінансових послуг.

Нацкомфінпослуг 16 січня 2020 року отримало лист Товариства, в якому позивач не погоджується з Актом про правопорушення та посилається на ухвалу Харківського районного суду про закриття провадження у справі №635/4389/15 у зв`язку з примиренням сторін та відшкодуванням завданої злочином шкоди.

Позивач стверджує, що у нього є пряме підтвердження отримання ОСОБА_2 відшкодування шкоди у повному обсязі, тому відсутні, на його думку, підстави для виплати страхового відшкодування.

Проте 30 січня 2020 року Нацкомфінпослуг на підставі Акту прийнято оскаржене Розпорядження 232, яким встановлене наступне.

ПРАТ «СК «ПЗУ Україна» прийнято невмотивоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_2 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 30 червня 2018 року №АМ/7278580, чим порушено законодавство про фінансові послуги.

Вважаючи рішення контролюючого органу протиправним позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, як зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, статтею Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пунктів 27.3 та 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами;

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 1201 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що шкода, завдана при експлуатації транспортного засобу, виникає навіть за відсутності вини.

Тобто, шкода, завдана тілесними ушкодженнями потерпілому від джерела підвищеної небезпеки відшкодовуються незалежно від вини фізичної особи - водія.

За таких обставин, відмова Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у виплаті шкоди у зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - забезпеченого транспортного засобу із посиланням на факт відшкодування моральної шкоди водієм - ОСОБА_1 - є неправомірним.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Судом встановлено, що підставою для прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг розпорядження від 30 січня 2020 року №232 «Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» став висновок про неправомірність відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 13 червня 2018 року №АМ/7278580 за заявою ОСОБА_2 у зв`язку з відшкодування моральної шкоди водієм ОСОБА_1 .

Крім того, вичерпний перелік підстав, які можуть бути причиною відмови у виплаті шкоди, визначені статтею 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме:

32.1. шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону;

32.2. шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду;

32.3. шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України "Про страхування";

32.4. шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду;

32.5. шкоду, заподіяну при використанні забезпеченого транспортного засобу під час тренувальної поїздки чи для участі в офіційних змаганнях;

32.6. шкоду, яка прямо чи опосередковано викликана чи якій сприяли іонізуюча радіація, викликане довільним ядерним паливом радіоактивне отруєння, радіоактивна, токсична, вибухова чи в іншому відношенні небезпечна властивість довільної вибухової ядерної сполуки чи її ядерного компонента;

32.7. шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу;

32.8. шкоду, заподіяну пошкодженням або знищенням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди антикварних речей, виробів з коштовних металів, коштовного та напівкоштовного каміння, біжутерії, предметів релігійного культу, картин, рукописів, грошових знаків, цінних паперів, різного роду документів, філателістичних, нумізматичних та інших колекцій;

32.9. шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона відбулася внаслідок масових заворушень і групових порушень громадського порядку, військових конфліктів, терористичних актів, стихійного лиха, вибуху боєприпасів, пожежі транспортного засобу, не пов`язаної з цією пригодою;

32.10. шкоду, заподіяну життю та здоров`ю водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Посилання у відмові від 28 листопада 2019 року №8990-31 на пункт 32.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є недоречними, оскільки при застосуванні даної норми позивачем не враховано, що вона визначає єдину умову, яка звільняє страховика від здійснення страхової виплати: відсутність цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди забезпеченим транспортним засобом.

Одночасно варто зауважити, що судовим рішенням (ухвалою) ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, проте підтверджено факт заподіяння шкоди потерпілому ОСОБА_2 , що було відомо позивачу, прямо вказує на заподіяння шкоди забезпеченим транспортним засобом та, як наслідок, на наявність цивільно-правової відповідальності.

Дана правова позиція викладена у рішенні Київського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року по справі №826/14475/16.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 січня 2020 року №232 прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, щодо посилань позивача на відсутність повноваження у відповідача на здійснення повноважень щодо винесення оскаржуваного розпорядження та невірного способу захисту, обраного ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 42 Конституції України встановлено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг визначено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ (далі - Закон № 2664-ІІІ).

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 19 цього Закону метою державного регулювання ринків фінансових послуг в Україні є захист інтересів споживачів фінансових послуг; створення сприятливих умов для розвитку та функціонування ринків фінансових послуг.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 20 цього Закону державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом застосування уповноваженими державними органами заходів впливу.

Статтею 39 Закону № 2664-ІІІ передбачено, що у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 40 Закону № 2664-ІІІ Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати, серед іншого, такі заходи впливу як зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення; накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону.

Порядок та умови застосування заходів впливу встановлюються законами України та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно із пунктом 1.1 Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги це Положення розроблене відповідно до Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про страхування», «Про кредитні спілки», «Про недержавне пенсійне забезпечення», інших законів та Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070, з метою встановлення порядку та умов застосування заходів впливу за порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, та забезпечення захисту прав споживачів фінансових послуг. Це Положення визначає порядок провадження у справах про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, механізм прийняття рішень Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про застосування заходів впливу та їх оскарження.

Таким чином, до компетенції Комісії віднесено застосування заходів впливу саме за порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг.

Ці повноваження мають на меті захист прав споживачів, контроль за якістю фінансових послуг і узгоджуються з обов`язками держави, передбаченими частиною третьою статті 42 Конституції України.

Так, зокрема, Верховний Суд у справі №813/3214/17 (постанова від 04 березня 2020 року), вказав, що «безперечно, особа, яка отримала страхове відшкодування у меншому, ніж належить, розмірі, може звернутися з позовом до суду. Проте, це не означає, що потерпілий не може звернутися зі скаргою до Комісії. Тим більше обов`язок держави (державних органів) забезпечувати та захищати права людини прямо передбачено у статті 3 Конституції України та у частині третій статті 17 Цивільного кодексу України. До того ж, захист прав особи адміністративними органами є безкоштовним, більш оперативним і часто ефективним.».

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, доводи позивача щодо відсутності у Нацкомфінпослуг повноважень щодо захисту прав споживачів фінансових послуг та застосування заходів впливу у разі виявлення порушень законодавства про фінансові послуги, є необгрунтованими, не відповідають положенням чинного законодавства, та жодним чином не свідчать про незаконність оскаржуваного розпорядження.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко