Справа № 300/2639/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2639/19 пров. № А/857/10367/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі за його позовом до Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Гундяк В.Д.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 28 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області (далі - Рада) щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на його запит № 18 вх. № 25 від 18 листопада 2019 року та щодо ненадання публічної інформації за вказаним запитом, а також зобов`язати відповідача надати публічну інформацію за запитом № 18 вх. № 25 від 18 листопада 2019 року, а саме копію детального звіту голови Ради Куленича А.В. за 2018 рік.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 300/2639/19, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було надано відповідь на запит позивача у встановлений строк та не допущено порушень вимог законодавства, які б призвели до обмеження його права на доступ до публічної інформації.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнити позов та стягнути на його користь з відповідача судові витрати. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у оскаржуваному рішенні про те, що судові витрати слід віднести на рахунок позивача, оскільки на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи загального захворювання.

Окрім того, на переконання скаржника, суд першої інстанції не врахував, що детальний звіт голови Ради Куленича А.В. за 2018 рік має бути в наявності у Раді, оскільки це передбачено статтею 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

При цьому наполягає на тому що за змістом пункту 1 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) у задоволенні запиту може бути відмовлено лише у разі наявності одночасно двох умов: відсутності інформації у володінні розпорядника інформації та відсутності у нього обов`язку володіти нею. Якщо інформація відсутня, але розпорядник зобов`язаний нею володіти, то згідно із принципом законності він повинен усунути порушення закону та вжити заходів щодо набуття (створення) запитаної інформації, продовживши у разі необхідності строк розгляду запиту на інформацію.

Одночасно наполягає на стягненні з Ради судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн за підготовку і подання адміністративного позову адвокатом Мушинським В.Т., а також судових витрат, пов`язаних із поданням апеляційної скарги, у сумі 126,40 грн у зв`язку із приїздом у м. Івано-Франківськ з м. Долина і у зворотному напрямку.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачем апеляційному суду не подано.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ради із 35-ма інформаційними запитами на публічну інформацію, серед яких був запит № 18 про надання копії детального звіту голови Ради Куленича А.В. за 2018 рік.

Листом від 22 листопада 2019 року за № 347 Рада повідомила позивача про необхідність додаткового опрацювання його 35-ти запитів від 18 листопада 2019 року і відповідь на них буде надана протягом 15 днів.

10 грудня 2019 року листом № 388 за підписом сільського голови Куленича А.В. Рада у відповідь на запит № 18 позивача від 18 листопада 2019 року повідомила його про відсутність у неї запитуваної інформації, а саме детального звіту голови Ради Куленича А.В. за 2018 рік.

ОСОБА_1 не погодився із правомірністю таких дій Ради та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес регламентовано приписами Закону № 2939-VI.

Відповідно до приписів статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом; публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до приписів частини 1 статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Як передбачено положеннями частини 1 статті 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина 4 статті 20 Закону № 2939-VI).

Як свідчать матеріали справи, 18 листопада 2019 року від ОСОБА_1 . Раді надійшло 35 запитів на отримання публічної інформації і відповідач з дотриманням строку, передбаченого частиною 4 статті 20 Закону № 2939-VI, листом від 22 листопада 2019 року за № 347 повідомив позивача про необхідність додаткового опрацювання отриманих запитів, відповідь на які буде надана протягом 15-ти днів.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що за наведених обставин відсутні належні підстави для визнання протиправною бездіяльності Ради щодо недотримання встановленого законом 5-денного строку надання інформації на запит ОСОБА_1 № 18 вх. № 25 від 18 листопада 2019 року з урахуванням одночасного подання ним відповідачу 35-ти запитів на отримання публічної інформації.

10 грудня 2019 року Радою з дотриманням строку, встановленого частиною 4 статті 20 Закону № 2939-VI, було надано ОСОБА_1 відповідь № 388, зокрема, на питання, поставлене у запиті № 18 від 18 листопада 2019 року, та повідомлено про відсутність у Раді запитуваної публічної інформації - детального звіту голови Ради за 2018 рік.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Радою не було порушено строків розгляду запиту ОСОБА_1 № 18 від 18 листопада 2019 року на публічну інформацію.

Оцінюючи зміст відповіді Ради на запит ОСОБА_1 № 18 від 18 листопада 2019 року про надання детального звіту голови Ради за 2018 рік, апеляційний суд виходить із такого.

Згідно із приписами частини 1 статті 5 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) система місцевого самоврядування включає:

територіальну громаду;

сільську, селищну, міську раду;

сільського, селищного, міського голову;

виконавчі органи сільської, селищної, міської ради;

старосту;

районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст;

органи самоорганізації населення

Частиною 1 статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях (частина 3 статті 12 Закону № 280/97-ВР).

На підставі наведених правових норм апеляційний суд звертає увагу на те, що сільська рада і сільський голова є окремими самостійними елементами системи місцевого самоврядування. При цьому сільський голова не є головою сільської ради.

Повноваження сільської ради передбачені приписами статей 25-26 Закону № 280/97-ВР, а повноваження сільського голови - приписами статті 42 вказаного Закону.

Відтак, на переконання апеляційного суду, сільська рада та сільський голова є окремими суб`єктами владних повноважень у розумінні приписів частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI, а отже і окремими розпорядниками інформації.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

У листі Ради від 10 грудня 2019 року № 388 на питання, поставлене у запиті ОСОБА_1 № 18 від 18 листопада 2019 року, його повідомлено про відсутність у відповідача запитуваної публічної інформації - детального звіту голови Ради за 2018 рік.

При цьому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що з урахуванням приписів пункту 9 частини 1 статті 26 та частини 1 статті 59 Закону № 280/97-ВР у Ради відсутній законодавчо встановлений обов`язок мати у своєму розпорядженні письмовий детальний звіт сільського голови, а отже відсутність його у відповідача на час звернення позивача із запитом № 18 від 18 листопада 2019 року не може мати наслідком покладення на Раду обов`язку надати таку інформацію на виконання судового рішення.

Отже, слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у діях Ради порушень вимог Закону № 2939-VI при ненаданні ОСОБА_1 детального звіту голови Ради за 2018 рік на запит № 18 від 18 листопада 2019 року, яким відповідач не володіє і не зобов`язаний відповідно до його повноважень володіти.

При цьому судом першої інстанції доречно було враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 25 червня 2019 року по справі №9901/925/18, відповідно до яких розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

Щодо доводів скаржника про протиправне, на його переконання, віднесення судом першої інстанції судових витрат на його рахунок, апеляційний суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 немає підстав для стягнення на його користь судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, що і було відображено у резолютивній частині рішення суду першої інстанції.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Водночас, з урахуванням наведених вище мотивів апеляційний суд не знаходить підстав для відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань Ради судових витрат ОСОБА_1 на стадії апеляційного розгляду справи.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 300/2639/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко