Справа № 1.380.2019.006194
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1.380.2019.006194
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Петришина А.М.,

представників відповідача Гринихи Х.А., Бірюкова Ю.І.,

представника третьої особи Луціва М.С.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Львівського комунального підприємства «Зелене місто» про визнання протиправним і скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним позовом та просив визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року №1343 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ЛКП «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 ».

Ухвалою суду від 26.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням/викликом сторін.

Ухвалою суду від 29.01.2020 року було задоволено клопотання позивача про забезпечення позову, шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Ухвалою суду від 29.01.2020 року було задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

17.04.2020 року позивачем на стадії підготовчого провадження подано до суду заяву про зміну (доповнення) підстав позову.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 року задоволено клопотання представника відповідача та закрито провадження в адміністративній справі №1.380.2019.006194 на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 року про закриття провадження в адміністративній справі №1.380.2019.006194 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Дана справа надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 23.07.2020 року.

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, останню передано для розгляду головуючому судді Сасевичу О.М .

Ухвалою від 27.07.2020 року адміністративну справу прийнято суддею Сасевичем О.М. до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження.

Протокольними ухвалами суду від 10.08.2020 року, від 31.08.2020 року було відмовлено у залученні до участі у справі в якості третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 31.08.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про перехід із спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Протокольною ухвалою суду від 10.09.2020 року було відмовлено у залученні до участі у справі в якості третьої особи - ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 17.09.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків й про розгляд справи колегією суддів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 28.09.2020 року.

23.09.2020 року від представника позивача надійшла до суду заява про відвід головуючого судді Сасевича О.М., із підстав упередженості судді, яка на думку заявника проявилася через постановлення головуючим суддею ухвали від 17.09.2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, зі змістом якої сторона не згідна.

Оскільки суд під головуванням судді Сасевича О.М. дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, то ухвалою від 24.09.2020 року заява представника позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. була передана для розгляду іншому судді.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2020 року, заява представника позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. передана на розгляд судді Качур Р.П .

Ухвалою суду з питань відводу судді від 25.09.2020 року (під головуванням судді Качур Р.П. ) відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Сасевича О.М. у справі №1.380.2019.006194.

28.09.2020 року представник позивача повторно подав до суду заяву про відвід головуючого судді Сасевича О.М., із підстав упередженості судді, яка на думку заявника, проявилася через відмову в задоволенні клопотання про надання дозволу вільним слухачам бути присутніми у залі судового засідання під час розгляду справи, а також через відмову в задоволенні клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження з метою подання клопотань про витребування доказів та проведення експертизи.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. в адміністративний справі №1.380.2019.006194 було відмовлено, з підстав її необґрунтованості.

У судовому засіданні 02.10.2020 року судом було розглянуто клопотання фізичних осіб щодо участі в засіданні як вільних слухачів у залі судового засіданні, в яких було відмовлено, з огляду на об`єктивні обставини, що склалися через поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також зважаючи на забезпечення вільного доступу до засідань у даній справи шляхом їх он-лайн трансляції на офіційному каналі на Youtube «Судова влада України» та забезпечення таким чином вільної участі бажаючих у процесі.

Також судом було розглянуто клопотання сторони позивача про повернення в справі до стадії підготовчого провадження з метою подання клопотань (зокрема, про витребування доказів, виклик свідків, проведення експертизи). Окрім того, було розглянуто клопотання представника позивача про витребування доказів, про виклик і допит свідків. Із огляду на необґрунтованість і невідповідність приписам процесуального закону заявлених клопотань, ухвалою суду від 02.10.2020 року було відмовлено в їх задоволенні.

02.10.2020 року у судовому засіданні представник позивача подав заяву про відвід головуючого судді Сасевича О.М., із підстав упередженості судді, яка на думку заявника, проявилася через відмову в задоволенні клопотань сторони позивача й незгодою заявника з відповідними діями та рішеннями судді у справі.

Ухвалою суду від 02.10.2020 року у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. в адміністративний справі №1.380.2019.006194 було відмовлено, з підстав її необґрунтованості.

Також стороною позивача під час судового засідання 02.10.2020 року було подано до суду клопотання про проведення судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи в справі, клопотання про проведення судової інженерно-екологічної експертизи. Окрім того, представником позивача було ще двічі заявлено про відвід головуючого судді Сасевича О.М. із тих же підстав (упередженість судді), які були мотивовані незгодою заявника з процесуальними рішеннями судді в даній справі.

Судом до таких клопотань і заяв сторони позивача, виходячи з обставин справи та положень процесуального закону, було застосовано норми ч.4 ст.36, абз.2 ч.2 ст.39, ч.3 ст.45 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом їх повернення та залишення без розгляду.

06.10.2020 року від позивача надійшла до суду заява про відвід головуючого судді Сасевича О.М., із підстав упередженості судді, яка на думку заявника, проявилася в тому, друзями судді в соціальній мережі Facebook є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які обіймають посади начальника юридичного департаменту Львівської міської ради та секретаря Львівської міської ради, відповідно, а останній є членом Виконавчого комітету Львівської міської ради, а також брали участь у засіданні виконавчого комітету Львівської міської ради, на якому було прийнято оспорюване рішення.

Оскільки суд під головуванням судді Сасевича О.М. дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, то ухвалою від 07.10.2020 року заява позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. була передана для розгляду іншому судді.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2020 року, заява позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. передана на розгляд судді Кравціву О.Р.

Ухвалою суду з питань відводу судді від 08.10.2020 року (під головуванням судді Кравціва О.Р.) відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Сасевича О.М. у справі №1.380.2019.006194.

У судовому засіданні 09.10.2020 року позивач подав заяву про відвід головуючого судді Сасевича О.М., із підстав упередженості судді, про яку, на переконання заявника, свідчить факт перебування судді на квартирному обліку у Львівській міській раді, що вказує на його матеріальну заінтересованість у вирішенні спору на користь відповідача, оскільки від цього залежить надання чи відмова в наданні житла.

Ухвалою судді від 09.10.2020 року у задоволенні такої заяви позивача про відвід головуючого судді Сасевича О.М. в адміністративний справі №1.380.2019.006194 було відмовлено, з підстав її необґрунтованості.

У судовому засіданні 09.10.2020 року при розгляді справи по суті учасниками справи було здійснено виступи у вступному слові, надано необхідні пояснення щодо змісту та підстав своїх вимог і заперечень щодо предмета позову, поставлено питання один одному, судом з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, проведено огляд матеріалів справи і дослідження доказів по справі (відеозапису, письмових доказів), відтак, закінчено з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, заслухано пояснення представників учасників, учасники справи скористалися правом на виступ у дебатах, правом на репліку.

Суд також відзначає, що в даній справі було призначено (за клопотанням сторони позивача) підготовче провадження, тривалість якого (враховуючи в тому числі епідеміологічну ситуацію) була достатньою для вчинення необхідних процесуальних дій. Окрім того, учасники мали можливість отримати і використовували професійну правову допомогу та реалізували свої процесуальні права, в тому числі через фахівців у галузі права.

Одночасно, в зв`язку із винятковими обставинами - через поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, - судом було обмежено можливість участі у справі вільних слухачів та інших осіб. У той же час, гарантована законом вимога щодо гласності судового процесу, була реалізована у спосіб он-лайн трансляції судових засідань на офіційному каналі на Youtube «Судова влада України» та шляхом забезпечення присутності представників засобів масової інформації у судових засіданнях із правом їх трансляції.

Відтак, сторони мали повну можливість викласти свої міркування, доводи та заперечення щодо предмету спору під час розгляду справи в суді, відповідно до встановленого процесуальним законом порядку, реалізувавши таким чином своє право на безпосередній доступ до правосуддя з повним обсягом прав, наданих законом.

Так, відповідно до позиції позивача, він вважає, що відповідачем було протиправно прийнято оскаржуване рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів.

Позивач зазначає, що будівництво й функціонування такого механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів призведе до заподіяння непоправимої шкоди довкіллю, здоров`ю населення, яке проживає поблизу місця запланованого будівництва, унеможливить у подальшому нормальну життєдіяльність на зазначених територіях. Більш того, м.Львів входить у п`ятірку міст України з найбільшим рівнем забруднення повітря.

На переконання позивача, спорудження механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів буде лише посилювати негативні екологічні явища, збільшуватиметься забруднення атмосферного повітря, ґрунтів, вод.

Таким чином, порушуватимуться гарантії на безпечне для життя і здоров`я довкілля, що впливатиме на мешканців наближених до комплексу територій, серед яких є й позивач, котрий мешкає неподалік від запланованого місця спорудження механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів. При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що також безпосередньо порушуватимуться і його майнові та немайнові права, позаяк, він не зможе користуватися належним йому житлом, яке розташоване поблизу проектованого об`єкта.

Позивач акцентує увагу на тому, що при прийнятті оспорюваного рішення відповідачем не було враховано вимоги Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку», оскільки всупереч його вимог не проведено відповідної оцінки, громадського обговорення та консультацій (відтак, не враховано думку громадськості з даного питання), відповідного інформування про затвердження документа державного планування (містобудівних умов та обмежень).

Також, на думку ОСОБА_1 , затвердження містобудівних умов та обмежень суперечить нормам ДБН Б.2.2.-12:2019, оскільки було узгоджено будівництво комплексу на території площею 9,66 га, в той же час, державні будівельні норми передбачають для підприємства переробки ТПВ не менше 22,5 га.

Позивач також звертає увагу на те, що в межах ділянки планованого будівництва знаходиться водний об`єкт, який розташований у межах відведеної земельної ділянки, - р.Полтва, її притока. При цьому, забороняє розташування об`єктів сортування та утилізації побутових відходів у зонах санітарної охорони джерел водопостачання та прибережних смугах водойм.

Крім того, позивач відзначає суперечність оспорюваного рішення виконавчого комітету з положеннями ДБН Б.2.2.-12:2019, які не допускають розміщення нових підприємств та виробництв І- II класу шкідливості в межах населених пунктів, а також промислових, комунальних, сільськогосподарських об`єктів І-ІІ класів санітарної класифікації в межах населених пунктів з високим потенціалом забруднення атмосфери.

На переконання ОСОБА_1 , рішення відповідача не узгоджується й із тим, що для будівництва механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів було виділено земельні ділянки зі земель ЛМКП «Львівводоканал», які використовуються для очисних споруд стічних вод і яких на цей час теж є недостатньо для цієї цілі.

Також позивач зазначає, що територія запланованого будівництва є підтопленою, що створює значні ризики при будівництві та експлуатації механіко-біологічного комплексу з перевантаження та переробки твердих побутових відходів.

ОСОБА_1 , аргументуючи позов звертає увагу на те, що при затвердженні містобудівних умов та обмежень не враховано факт недотримання вимог до санітарно-захисної зони (по відношенню до заводу МБТ).

Окрім того, позивач вважає, що при прийнятті оспорюваного рішення виконавчого комітету не було взято до уваги невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні. А саме, відповідно до плану зонування території відповідна ділянка знаходиться в зоні об`єктів тепломереж, водопостачання, каналізації, газопостачання та зоні озеленених територій. Також, не було розроблено детальний план території, таким чином, будівництво сміттєпереробного заводу не могло відповідати такій містобудівній документації, яка фактично не існувала на час прийняття спірного рішення.

Позивач звертає увагу на те, що при наданні містобудівних умов та обмежень не було виконано вимог щодо погодження містобудівною радою відповідного містобудівного розрахунку, в якому крім того не вказана проектна потужність запланованого до спорудження комплексу.

Підсумовуючи, позивач стверджує, що будівництво механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 порушує будівельні норми, вимоги законодавства в сфері містобудування та в сфері екологічної безпеки, що створює безумовну загрозу життю і здоров`ю мешканців даного мікрорайону та в цілому м.Львову, в якому відсутні умови для будівництва такого комплексу.

Окремо, поза межами підготовчого провадження, позивачем було додатково стверджено про грубе порушення процедури прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету - за відсутності кворуму, з протиправним членством у виконавчому комітеті померлої особи, за відсутності керуючого справами виконавчого комітету.

Відтак, ОСОБА_1 вважає свої позовні вимоги повністю обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до позиції відповідача, він вважає вимоги позивача безпідставними.

А саме, відповідач зазначає, що чинним законодавством передбачено необхідність отримання особою, яка має намір здійснити забудову земельної ділянки (такого роду об`єктом, який заплановано до спорудження третьою особою), в складі вихідних даних містобудівні умови та обмеження, які є комплексом планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Відповідним порядком надання містобудівних умов та обмежень встановлено, що вони надаються на безоплатній основі протягом семи робочих днів із дня реєстрації заяви разом з необхідним вичерпним переліком документами.

При цьому, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» окреслює вичерпне коло підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, якими можуть бути лише встановлені: неподання визначеного переліку документів, виявлення недостовірних відомостей у поданих документах, невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

У даному випадку, на звернення Львівського комунального підприємства «Зелене місто», яке було оформлено відповідно до вимог закону та до якого було долучено всі необхідні додаткові документи, повноважним органом було надано містобудівні умови та обмеження, як це й передбачено законом. У зв`язку з цим і було прийняте оспорюване рішення виконавчого комітету, яке не може бути визнане протиправним, із огляду на відсутність підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень, що в свою чергу має своїм наслідком їх обов`язкове надання.

Відповідач вважає, що порушення, про які стверджує позивач (норм ДБН, санітарних та інших норм), на час прийняття оспорюваного рішення не існували. Більш того, такі порушення можуть виникати лише в майбутньому (при проектуванні та будівництві об`єкта) та лише у випадку настання певної сукупності обставин (реального допущення порушень приписів закону), що в даному випадку є лише необґрунтованою гіпотезою позивача, яка не відповідає дійсності.

У частині гаданого недотримання вимог Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку» відповідач відзначає, що містобудівні умови та обмеження не є документами державного планування, а тому на них не поширюється процедура проходження відповідної оцінки.

Відповідач звертає увагу на те, що Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів передбачають встановлення для сміттєспалювальних та сміттєпереробних заводів санітарно-захисної зони в 500 м від житлової забудови, що в даному випадку перевищено більше ніж удвічі (найближча житлова забудова знаходиться на відстані 1050 м). Окрім того, ДБН Б.2.2.-12:2019 дозволяє розміщення в промислових і комунально-складських районах міста об`єктів сортування та утилізації побутових відходів, а інші вимоги будівельних норм підлягатимуть безумовному врахуванні при проектно-вишукувальних і будівельних роботах.

Також відповідач зазначає, що замовником будівництва було узгоджене питання можливості спорудження планованого механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на відведеній земельній ділянці на АДРЕСА_1 . А саме, Державне підприємство «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М. Білоконя надало роз`яснення, в якому зазначено про можливість будівництва такого комплексу на меншій за площею ділянці в разі провадження більш прогресивних технологій механіко-біологічної переробки побутових відходів.

Таким чином, Виконавчий комітет Львівської міської ради вважає, що надання та затвердження за спірним рішенням містобудівних умов та обмежень відбувалося відповідно до вимог закону. При цьому, надання таких умов було обов`язком відповідного органу, оскільки виключних підстав для відмови не існувало.

Щодо інших аргументів ОСОБА_1 (в частині процедурних питань роботи виконавчого комітету), відповідач вважає їх голослівними, а також акцентує на неможливості їх розгляду та врахування в даній справі, позаяк вони були висловлені стороною позивача вже після переходу до стадії розгляду по суті, що суперечить нормам процесуального закону.

Окрім того, відповідач стверджує про безпідставність заявленого ОСОБА_1 позову, з огляду на відсутність доведеного порушення його прав чи інтересів, а наведені ним мотиви та обґрунтування таких гаданих порушень є лише голослівними гіпотетичними припущеннями, які жодним чином не узгоджуються з дійсними обставинами справи та реальною ситуацією. Відповідач наголошує, що позивач не є суб`єктом, якого стосуються спірні містобудівні умови та обмеження, він не був учасником відповідних правовідносин і ним не доведено будь-якого взаємозв`язку між діяльністю суб`єкта владних повноважень у частині надання й затвердження містобудівних умов та обмежень та особою позивача.

Таким чином, відповідач підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Відповідно до позиції третьої особи, вона також вважає заявлений позов необґрунтованим.

Аналогічно як і відповідач, третя особа покликається на те, що процедура надання та затвердження за спірним рішенням містобудівних умов та обмежень в даному випадку була дотримана.

Комунальне підприємство «Зелене місто», зокрема, вказує на безпідставність доводів позивача про порушення Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку», оскільки він не поширюється на спірні правовідносини, помилковості твердження про порушення вимог містобудівного чи санітарного законодавства на даному етапі реалізації наміру будівництва комплексу, можливості спорудження такого об`єкта зі застосуванням сучасних технологій на виділеній земельній ділянці, третя особа також особливо наголошує на дотриманні заявником всіх вимог щодо порядку отримання містобудівних умов та обмежень, на відсутності визначених законом підстав для відмови в їх наданні та затвердженні.

Також третя особа підкреслює, що в дійсності відсутні які-небудь підтверджені порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася з позовом до суду, й вона не є учасником правовідносин, які пов`язані з видачею та затвердженням містобудівних умов та обмежень. На переконання третьої особи, ОСОБА_1 не навів належного та розумного обґрунтування зв`язку між прийнятим рішенням і можливим порушенням своїх прав та не підтвердив цього в судовому процесі належними й допустимими доказами.

Відтак, на переконання Львівського комунального підприємства «Зелене місто», заявлений позов є безпідставним.

У судових засіданнях учасники справи надали суду пояснення, аналогічні тим, які викладені ними в письмових заявах до суду, позивач, його представники просили позов задоволити, а представники відповідача та третьої особи - в позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, представника третьої особи, розглянувши доводи та заперечення всіх учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Зелене місто» звернулося до Львівської міської ради зі заявою на ім`я начальника Управління архітектури та урбаністики від 28.11.2018 року №270 (вхідна реєстрація від 28.11.2018 року №2-34721/АП-2401) про надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на проектування та будівництво механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 , одночасно просячи скасувати раніше надані містобудівні умови та обмеження, затверджені рішеннями виконкому від 10.04.2018 року зі змінами від 19.10.2018 року. Як засвідчується описом прийнятих документів, разом із такою заявою було подано копію документів, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою та витягів із Державного земельного кадастру (щодо земельної ділянки площею 6,7007 га з кадастровим номером :08:016:0003 на АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 2,9614 га з кадастровим номером :08:016:0005), викопіювання з топографо-геодезичного плану, містобудівний розрахунок у довільній формі (виконаний ТОВ «ІП Комфортбуд»), довіреність. Указані обставини не заперечується й учасниками справи.

Як випливає зі зібраних матеріалів і підтверджується учасниками справи, Виконавчий комітет Львівської міської ради на своєму засіданні 07.12.2018 року розглянув таку заяву Комунального підприємства «Зелене місто» та, враховуючи відповідне звернення, містобудівний розрахунок будівництва механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 , витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.02.2018 року №113598412 та від 22.08.2018 року №135211984, витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.02.2018 року №НВ-018 та від 09.10.2018 року №НВ-018, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийняв рішення №1343 по суті звернення.

Таким рішенням виконавчий комітет, зокрема, затвердив містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на будівництво Львівським комунальним підприємством «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 відповідно до додатку (п.1 рішення), дав вказівку Львівському комунальному підприємству «Зелене місто» отримати технічні умови на інженерне забезпечення, розробити проектну документацію на будівництво та провести її експертизу, звернутися в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові для отримання дозвільних документів, які дають право на початок виконання робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (п.2 рішення), визнав такими, що втратили чинність, попередні рішення виконавчого комітету про надання містобудівних умов та обмежень (п.3 рішення).

Як установлено судом, про вказане рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року №1343 у вересні 2019 року дізнався ОСОБА_1 , який є мешканцем АДРЕСА_2 ).

При цьому, вважаючи згадане рішення 07.12.2018 року №1343 таким, що порушує його права й інтересі в площині публічно-правових відносин, оцінюючи його як таке, що ухвалене з порушенням вимог закону та всупереч його приписам, ОСОБА_1 оскаржив рішення виконавчого комітету до суду за цим позовом.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п.4.1 рішення від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Виходячи ж зі змісту абз.10 п.9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно, в т.ч., забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1)визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2)визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3)визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4)визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5)встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6)прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 ч.5 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, суд резюмує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Указані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі №800/489/17, від 06.02.2019 року у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

Більш того, юрисдикційне віднесення спору до сфери адміністративних судів вимагає наявності саме спору публічно-правого характеру, а отже, вимоги позивача повинні обґрунтовуватися порушенням його прав чи інтересів у публічно-правових відносинах (у яких повинні перебувати учасники спору).

Як випливає з доводів ОСОБА_1 , порушення свого права він виводить із факту прийняття рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року №1343 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ЛКП «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на вул.Пластовій, 13».

Так, правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів установлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з вимогами ч.2 ст.26 цього ж Закону, суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження, разом із технічними умовами та завданням на проектування, є основними складовими вихідних даних.

Як передбачає ч.2 цієї статті, фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Виходячи з ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», отримання замовником або проектувальником вихідних даних є першим етапом проектування та будівництва об`єктів. А відповідно до ст.4 Закону України «Про архітектурну діяльність», підготовка містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є початковим етапом комплексу робіт зі створення об`єкта архітектури.

Як визначено ст.14 Закону України «Про основи містобудування», до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Згідно з п.9 ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить питання надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Частиною 6 ст.59 цього ж Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

У зв`язку з чим, суд підсумовує, що рішення виконавчого комітету про затвердження містобудівних умов та обмежень приймається відповідно до його компетенції в сфері містобудування із метою надання відповідних містобудівних умов та обмежень (тобто певних вимог до проектування і будівництва) суб`єкту, який має намір приступити до створення об`єкта архітектури (проектування та будівництва певного об`єкта), тобто, таке рішення стосується певних конкретних правовідносин.

У цьому контексті суд також відзначає, що акти суб`єктів владних повноважень поділяються, зокрема, на нормативно-правові та індивідуальні.

Так, згідно п.18 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а відповідно до п.19 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Оспорюване рішення слід оцінювати власне як акт індивідуальної дії, позаяк він володіє притаманними для цього ознаками. Серед іншого необхідно відзначити, що таке рішення було прийняте на звернення конкретного суб`єкта (Львівського комунального підприємства «Зелене місто»), задля можливості реалізації ним його конкретних прав у сфері містобудівної діяльності (для можливості проектування та спорудження певного об`єкта), воно адресоване саме такому суб`єкту, рішення не містить загальнообов`язкових правил поведінки, які би поширювалися на інших осіб, це рішення виконавчого комітету не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямоване на виникнення конкретних правовідносин, воно не розраховане на багаторазове застосування тощо.

Таким чином, слід прийти до обґрунтованого висновку про те, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року №1343 як акт індивідуальної дії породжує публічно-правові відносини між обмеженим колом суб`єктів, до яких позивач не відноситься.

Суд наголошує на тому, що у даному випадку ОСОБА_1 як позивачем не доведено того, що він є безпосереднім учасником відповідних правовідносин публічно-правового характеру, які породжуються та регулюються оспорюваним рішенням виконавчого комітету міської ради, що воно стосується позивача чи породжує для нього які-небудь наслідки в публічно-правовій площині.

Відтак, відсутні свідчення реального існування публічно-правового спору в даній справі між позивачем і відповідачем, а задоволення заявлених позовних вимог адміністративним судом не може призвести до ефективного поновлення порушених прав ОСОБА_1 , а отже, це не відповідає меті та засадам адміністративного судочинства.

Саме по собі проживання ОСОБА_1 у м.Львові чи володіння певним нерухомим майном у такому населеному пункті або ж проста незгода з якими-будь рішеннями органів місцевого самоврядування, не наділяє позивача повноваженнями звертатися до суду в загальних чи абстрактних інтересах правопорядку.

Матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про порушення саме оспорюваним рішенням прав позивача чи застосування такого рішення по відношенню до останнього. Наведені ж ОСОБА_1 аргументи в цій частині є лише умоглядними припущеннями, які носять виключно ймовірнісний характер. Більш того, ті порушення своїх прав та інтересів, про які стверджує ОСОБА_1 , не можуть мати місце на цей час, оскільки за природою спірного рішення виконавчого комітету (яким у грудні 2018 року було затверджено містобудівні умови та обмеження) неможливо ствердити, що воно самостійно може породжувати окреслені позивачем ризики та порушувати права позивача чи втручатися в його захищені законом інтереси. Вимоги ж позивача та їх обґрунтування вказають на намагання позивача певним чином вирішити на майбутнє абстрактний спір щодо огульних порушень, що є неприйнятним.

Таким чином, суд відзначає, що не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивач не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом певних аспектів таких правовідносин, а також, позивач не володіє універсальними контрольними чи наглядовими функціями та не наділений компетенцією забезпечувати публічний правопорядок (зокрема, оскаржуючи в судовому порядку ті рішення, які він вважає неправомірними), тобто, він не може діяти actio popularis. У цьому контексті доречно зауважити, що в сфері містобудівної діяльності чинне законодавства встановлює спеціальні контрольні та наглядові механізми, призначені для недопущення існування порушень закону, що провадиться повноважними органами (як це визначено п.6 ч.1 ст.7, ст.ст.41, 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тощо), аналогічні інструменти є у сфері природоохоронного законодавства й т.п.

Тому, необхідно повторити, що зібрані та досліджені матеріали цієї справи не підтверджують і не обґрунтовують реальне порушення оспорюваним рішеннями прав, свобод чи інтересів позивача й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з чим, заявлений ОСОБА_1 позов не може бути задоволений.

Суд звертає увагу на те, що з`ясована відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскаржених дій і рішень не мають окремого правового значення при вирішенні даної справи, а тому немає підстав для їх перевірки (що відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17), у той же час, зважаючи на заявлені вимоги, їх обґрунтування, висловлені доводи та заперечення учасників справи, суспільний інтерес до справи, з метою гарантування принципу верховенства права, суд бере до уваги релевантні доводи позивача в їх сукупності та з приводу цього зазначає наступне.

Частиною 3 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», визначено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1)копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2)копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3)викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4)витяг із Державного земельного кадастру. Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Зазначене також викладене в п.2 Інформаційної картки адміністративної послуги - надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на проектування та будівництво об`єктів архітектури та містобудування, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 30.03.2018 року №350.

Як встановлює норма цієї ж ч.3 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Вище, з посиланням на норми Закону України «Про основи містобудування», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вже було вказано про наявність у виконавчого органу міської ради компетенції вирішувати дане питання й цьому також кореспондує п.1 Інформаційної картки адміністративної послуги - надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на проектування та будівництво об`єктів архітектури та містобудування, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 30.03.2018 року №350.

При цьому, чинним законодавством України окреслено також виключне коло підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, якими, відповідно до ч.4 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є: 1)неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2)виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3)невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

У зв`язку з чим, суд у першу чергу зазначає, що доводи та докази неподання заявником необхідних документів для отримання містобудівних умов та обмежень чи виявлення недостовірних відомостей у поданих документах щодо речових прав на землю не виявлено (й учасники справи не апелюють до таких обставин).

У той же час, суд не знаходить належних обґрунтувань для висновку про те, що відповідні наміри забудови Комунального підприємства «Зелене місто» (щодо будівництва механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 ) є невідповідними з вимогами містобудівної документації на місцевому рівні.

Так, відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

ОСОБА_1 стверджує, що детальний план відповідної території (який охоплював би АДРЕСА_1 ) не був розроблений і це, на його думку, свідчить про неможливість встановлення відповідності намірів забудови такій містобудівній документації, а отже, свідчить про їх невідповідність цій документації.

Зважаючи на це, суд підкреслює, що норма п.3 ч.4 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає саме встановлення невідповідності конкретній реально існуючій містобудівній документації як підставу для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, а не потенційну можливість такої невідповідності за умови розроблення відповідної містобудівної документації. При цьому, слід узяти до уваги, що закон не вимагає розробити детальний план території при зверненні та вирішення питання про надання містобудівних умов та обмежень. Тому, сама по собі відсутність детального плану території не є підставою для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень або ж для висновку про свого роду презюмовану невідповідність намірів забудови такій містобудівній документації.

Суд у цьому контексті також привертає увагу до того, що відповідно до п.9 ч.1 ст.1, ч.ч.1, 3 ст.18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон визначає план зонування території (зонінг). При цьому, детальний план території визначає містобудівні умови та обмеження саме в разі відсутності плану зонування території, як це визначено п.4 ч.4 ст.19 цього ж Закону. Відтак, сама лиш відсутність детального плану території не є перешкодою для надання містобудівних умов та обмежень. У той же час, невідповідність намірів забудови іншій містобудівній документації на місцевому рівні (генеральному плану міста, планам зонування територій) не встановлена й позивачем не доведена.

Також суд відзначає, що стверджуване позивачем порушення, яке полягає в неврахуванні думки громадськості при видачі містобудівних умов та обмежень і прийнятті оспорюваного рішення, не знаходить ніякого нормативного обґрунтування, позаяк чинне законодавство, яке регламентує сферу містобудування та питання надання містобудівних умов та обмежень, не містить припису, який би визначав якусь обов`язкову форму громадської участі в цьому.

У частині аргументів про недостатність наявних у Львівського комунального підприємства «Зелене місто» земель на вул.Пластовій, 13 (з урахуванням вимог ДБН Б.2.2.-12:2019) суд відзначає, що дане питання було предметом консультацій комунального підприємства з розробником згаданих державних будівельних норм - Державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» імені Ю.М. Білоконя, яке листом від 18.06.2018 року №Д-1434 надало роз`яснення, де зазначено про можливість будівництва такого комплексу на меншій за площею ділянці в разі провадження більш прогресивних технологій механіко-біологічної переробки побутових відходів, при відповідному обґрунтуванні у процесі розроблення проекту на будівництво вказаного об`єкту з врахуванням конкретно обраної технології. Таким чином, зазначене вказує на передчасність даних доводів позивача щодо певних порушень, а також і кореспондуючих доводів у частині фізичних параметрів (відстаней тощо) планованого до проектування та спорудження комплексу.

Щодо доводів позивача про порушення вимог Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку» й наявність підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень із цих мотивів, суд зазначає, що спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює питання надання містобудівних умов та обмежень є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме - його ст.29.

Так, прийнятий Закон України «Про стратегічну екологічну оцінку» від 20.03.2018 року №2354-VIII (який на час ухвалення оспорюваного рішення виконавчого комітету набрав чинності) дійсно передбачає здійснення стратегічної екологічної оцінки проектів документів державного планування, до яких відносяться стратегії, плани, схеми, містобудівна документація, загальнодержавні програми, державні цільові програми та інші програми і програмні документи, включаючи зміни до них, які розробляються та/або підлягають затвердженню органом державної влади, органом місцевого самоврядування.

При цьому, даним Законом від 20.03.2018 року №2354-VIII, із метою узгодження з діючими нормативно-правовими актами і для приведення їх у відповідність до нового правового регулювання відповідних питань, було внесено до них необхідні зміни та доповнення до інших актів. Зокрема, було внесено зміни та доповнення й до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (за пп.5 п.3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку»). Однак, такими змінами не передбачено вимог такого характеру, про які стверджує ОСОБА_1 , а крім того, внесені зміни взагалі не стосувалися норм спеціального характеру, закріплених у ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», отже, не було змінено ані спеціальних норм щодо підстав для надання містобудівних умов та обмежень, ані спеціальних норм щодо підстав для відмови в цьому.

Відтак, резюмуючи, суд, із урахуванням доводів позивача, не знаходить причин для висновку про порушення при наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на АДРЕСА_1 чи про наявність підстав для відмови в їх наданні та в прийнятті відповідного рішення виконавчого комітету, про що твердить ОСОБА_1 .

Щодо інших аргументів і доводів позивача, суд оцінює їх критично, позаяк, вони не стосуються даного спірного етапу (надання містобудівних умов та обмежень у складі вихідних даних), а здебільшого кореспондують уже умовам подальшого планованого проектування чи будівництва відповідного об`єкта містобудування, тобто, вони не потребують деталізації у рішенні суду.

Суд також відзначає, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини в аспекті оцінки аргументів учасників справи (сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України», «Серявін та інші проти України», «Руїс Торіха проти Іспанії»), принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Тому, враховуючи зазначену позицію, суд вважає, що надав відповідь на всі доречні та прийнятні для вирішення цієї справи аргументи її учасників, які є достатніми для правильного вирішення спору.

Окремо суд відзначає, що стороною позивача було аргументовано свою позицію та свої вимоги рядом доводів, про які було заявлено вже після переходу до стадії розгляду справи по суті, що не допускається процесуальним законом. При цьому, позивачем не надано жодних виправданих обґрунтувань неможливості заявлення таких підстав позову, відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України. Указане є причиною неможливості врахування таких доводів як підстав позову й не дозволяє суду вирішувати справу з їх урахуванням, позаяк, окрім порушень вимог процесуального кодексу, це би грубо порушувало права інших учасників справи та принципи, на яких здійснюється адміністративне судочинство, зокрема, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, неприпустимості зловживання процесуальними правами. Суд зауважує, що такі доводи ОСОБА_1 , які не були належним чином, своєчасно й у встановленому порядку заявлені в цьому процесі, можуть бути підставою іншого позову, де їм буде надано належної оцінки.

Відтак, при вирішенні даної справи суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що заявлений ОСОБА_1 позов є безпідставним і до задоволення не підлягає.

У цьому контексті суд насамкінець вважає за доцільне зазначити, що порушене позивачем питання екологічної безпеки як універсальної категорії та права на безпечне довкілля є безумовно важливим і надзвичайно серйозним, що вимагає зваженого та обґрунтованого підходу до його вирішення зі сторони всіх учасників справи. У той же час, «спекулювання» на цій темі без належного мотивування та підтвердження вимог, без узгодження їх з приписами чинного законодавства (що проявилося у ході даного судового процесу) є сумнівним з огляду інтересів суспільства. Суд відзначає, що при вирішенні таких спорів слід також враховувати принцип пропорційності, оскільки загальний інтерес громади міста також полягає в ефективному та сучасному поводженні з відходами, задовольняючи таким чином необхідні потреби міста, а не лише усуваючи певні індивідуальні незручності. Більш того, обов`язковим є доведення позивачем реально існуючого порушення своїх прав та інтересів як передумови для звернення за судовим захистом, наведення ним відповідних недоліків і невідповідностей оспорюваних дій чи рішень із чинним законодавством, а також визначення ефективних шляхів відновлення свого права чи захисту інтересу, що дало би змогу збалансовано оцінити дані обставини та прийняти не лише законне, а й справедливе рішення по суті спору. Однак, стороною позивача таких базових засад не дотримано.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України», рішенні в справі «Федорченко та Лозенко проти України», рішенні в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду необхідно керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують та не обґрунтовують порушення оспорюваними діями та рішеннями прав, свобод чи інтересів позивача й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, а також не засвідчують належної обґрунтованості вимог, з якими звернувся до суду позивач.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір стягненню із сторін не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 134, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Львівського комунального підприємства «Зелене місто» про визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.12.2018 року №1343 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ЛКП «Зелене місто» механіко-біологічного комплексу перевантаження та переробки твердих побутових відходів на вул.Пластовій,13» відмовити повністю.

Судові витрати стягненню із сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 19.10.2020 року.