Справа № 620/643/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/643/20 Суддя першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Сорочка Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошену о 14 годині 32 хвилині ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року, повний текст якої складено 22 липня 2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування п. 5 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 05.10.2019 року №789, виданого за результатами службового розслідування, проведеної в/ч НОМЕР_1 , в частині притягнення начальника зв`язку командира взводу 1-го танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності на суму 3 351 395,25 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 року позовну заяву залишено без розгляду з підстав пропуску місячного строку оскарження наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відсутності доказів наявності непереборних та об`єктивних обставин, які зумовили недотримання такого строку.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, починаючи з 04.09.2019 року ОСОБА_1 перебував в зоні проведення Операції Об`єднаних сил (далі ООС), а тому звернутися за правовою допомогою зміг лише після відбуття у щорічну основну відпустку з 22.01.2020 року. Крім того, наголошує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження фактичної дати ознайомлення Позивача із спірним наказом. Звертає увагу, що рапорт від 13.11.2019 року ним було подано за порадою юристів в/ч НОМЕР_1 , які, на його переконання, є зацікавленими особами, у той час як доступу до кваліфікованої правової допомоги ОСОБА_1 у зоні проведення ООС не мав.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.08.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що із змістом оскаржуваного наказу останній ознайомився 05.10.2019 року, 13.11.2019 року звертався із письмовим рапортом до командування в/ч НОМЕР_1 з приводу подій, що стали підставою для прийняття спірного акту, а 06.01.2020 року ОСОБА_1 повторно звертався з відповідним рапортом. Окремо звертає увагу на безпідставності посилання Позивача на те, що перебування в зоні проведення ООС було перешкодою для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки останній перебував у зоні відведення та не брав безпосередньої участі в активних бойових діях. Крім того, зазначає, що наявність або відсутність у представника Позивача копій відповідних документів жодним чином не впливають на перебіг строків звернення до суду, які обраховуються з 05.10.2019 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, із змістом оскаржуваного наказу Позивач був ознайомлений 05.10.2019 року, по-друге, ним не надано переконливих доказів об`єктивної неможливості звернення до суду із даним позовом у межах регламентованого законом місячного строку.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України є незаявлення позивачем про поновлення пропущеного строку після відкриття провадження у справі, або якщо підстави, вказані у заяві, є неповажними, або висновки про поважність пропуску строку були передчасними та відсутні інші підстави для поновлення процесуального строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Питання звернення до суду за захистом своїх прав при вступі, проходженні та звільненні з публічної служби врегульовуються положеннями КАС України, який встановлює спеціальні строки звернення до адміністративного суду.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, процесуальний закон, включаючи в себе спеціальну норму щодо строків звернення до адміністративного суду з питань, зокрема, проходження публічної (військової) служби, встановлює місячний строк для звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод або інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, оскаржуваний наказ від 05.10.2019 року №789 було доведено до відома ОСОБА_1 05.10.2019 року, що випливає із змісту копії аркуша доведення (т. 1 а.с. 93). Проте, із вказаним позовом звернувся до суду 20.02.2020 року (т. 1 а.с. 1).

Тобто, дізнавшись про притягнення до матеріальної і дисциплінарної відповідальності 05.10.2019 року, ОСОБА_1 не скористався правом звернення до суду із позовом про скасування наказу у місячний строк, як того вимагають положення ч. 5 ст. 122 КАС України. Наведене, на думку судової колегії, свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи Позивача про те, що останній, перебуваючи у зоні проведення ООС, був фактично позбавлений можливості отримати кваліфіковану правову допомогу, а таке право зміг реалізувати лише після відбуття у щорічну відпустку 22.01.2020 року.

Так, матеріали справи свідчать, що Позивач вибув із зони проведення ООС у щорічну відпустку 22.01.2020 року тривалістю 24 доби до 16.02.2020 року без урахування двох календарних днів, необхідних для проїзду до місця проведення відпустки і назад (т. 1 а.с. 35).

Натомість, договір про надання юридичних послуг (правої допомоги) укладено між адвокатом Богдановою І.Д. і Дейкуном В.Д. лише 17.02.2020 року (т. 1 а.с. 46). Цим же днем датовані й складені ОСОБА_2 адвокатські запити, адресовані в/ч НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 28-33).

Отже, вибувши у відпустку 22.01.2020 року, Позивач не забезпечив невідкладне звернення за правовою допомогою, що вказує на те, що ним не вчинялися активні дії, спрямовані на забезпечення якомога оперативного оскарження спірного наказу.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що у відзиві на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 наголошувала, що ОСОБА_1 не брав безпосередньої участі в активних бойових діях та перебував у зоні відведення, що, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про існування у Позивача об`єктивної можливості реалізувати своє право на звернення до суду у межах установлених процесуальним законом строків.

Посилання Апелянта на те, що загальновідомим є факт заборони використання телефонного та мобільного зв`язку у зоні проведення ООС, а відтак він не мав можливості звернутися за правовою допомогою чи юридичною консультацією, судова колегія вважає за необхідне помилковим, оскільки, по-перше, належних і допустимих доказів заборони використання засобів мобільного зв`язку під час перебування ОСОБА_1 в районі проведення ООС останнім не надано, по-друге, Позивач не був позбавлений можливості здійснювати листування засобами поштового зв`язку.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 від 13.11.2019 року був виготовлений ОСОБА_1 друкарським способом (т. 1 а.с. 297), що свідчить, як вірно зазначив суд першої інстанції, про безумовну обізнаність останнього із оскаржуваним наказом, а також про наявність у нього можливості використання комунікаційними пристроями, зокрема, комп`ютером. Указані обставини також підтверджуються й тим, що аналогічний рапорт такого ж змісту було подано Позивачем на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 06.01.2020 року (т. 2 а.с. 200).

Відтак, строк звернення до адміністративного суду сплинув 04.11.2019 року, а за захистом власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернувся лише 20.02.2020 року, тобто, через більше, ніж через чотири місяці після доведення до відома останнього змісту оскаржуваного наказу.

У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Оскільки на протязі більше ніж чотирьох місяців Позивачем не ставилося питання щодо правомірності притягнення останнього до матеріальної відповідальності, то подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням спірного наказу матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із вказаним позовом, підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 123, 169, 240, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови складено та підписано « 19» жовтня 2020 року.