Справа № 520/611/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 р.Справа № 520/611/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2020, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків, по справі № 520/611/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДМС в Харківській області), в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління державної міграційної служби України у Харківській області № 642 від 20.12.2019;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірний наказ ГУ ДМС України Харківській області № 642 від 20.12.2019 є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його винесенні було порушено ст.40 Конституції України ч.13 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту" та невмотивовано підстави для відмови у задоволенні заяви позивача про визнання його біженцем, не враховано, що з 21.12.2019 почалося бомбардування на межі Кот -д`Івуара та антитерористичні дії у державі, тому у позивача наявні побоювання за власне життя у випадку його повернення у країну походження. Перевірка інформації відповідачем проводилась поверхнево та необ`єктивно, ситуація в країні походження належним чином не вивчалась.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року по справі № 520/611/2020 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року по справі № 520/611/2020 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано психологічну оцінку позивача ситуації, яка склалася у країні його походження, й яка демонструє, що його побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань та побоювання тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, є цілком обґрунтованими. Вказане є достатнім аргументом для того, що дозивач змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободі.

Представником відповідача надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення, посилаючись на те, що спірне рішення прийнято в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством. Стверджує, що позивач не довів того, що у випадку повернення на батьківщину йому загрожує небезпека.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі частини другої статті 2, статей 5, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання наказу МВС України від 07.09.2011 № 649, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 02.12.2019 №611, заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду.

В своїй заяві від 02 грудня 2019 року заявник вказав, що його батько був членом партії ДПКІ в Кот-д`Івуарі, але у 2010-2011 році політична партія ДПКІ об`єдналась з партією ОР, внаслідок чого створена партія отримала назву ДПКІ-ОР. Одночасно заявник пояснив: «...минулий президент ОСОБА_3 з ДПКІ взяв на себе зобов`язання допомогти президенту ОСОБА_4 з ОР бути при владі у 2010, а з свого боку президент ОСОБА_4 повинен був допомогти таким же чином минулому президенту ОСОБА_3 бути при владі у 2020. Нажаль президент ОСОБА_4 , після того як його вибрали, не стримав свого слова, так як рік тому президент вирішив балотуватися на виборах у 2020 році. Після цієї зради активісти з ДПКІ взяли участь у демонстрації, щоб проявити своє незадоволення...»

Також у заяві від 02.12.2019 позивач повідомив, що його батьків погрожували вбити, через що вони змушені були втекти до Сенегалу: «Після маніфестації моїх батьків погрожували вбити декілька разів... Батьки були вимушені рятуватися втечею, тому що керівників ДПКІ переслідували. Так як мій батько був членом ДПКІ в Корого, його переслідувала влада, тож він був змушений рятуватися утечею та переховуватися у Сенегалі ...».

В співбесіді від 06.12.2019 заявник пояснив, що не може повернутися до Кот -д`Івуару тому, що його можуть побити та навіть вбити: «Если я сейчас вернусь в Кот-д`Ивуар меня могут побить или даже убить. Потому что я сын моего папы».

За результатами розгляду справи № 2019КН0162 громадянина республіки Кот-д`Івуар головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області Четверик Ю.В. , на підставі заяви, співбесіди, інформації по країні походження та інших матеріалів особової справи складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Кот-д`Івуар ОСОБА_1 (а.с. 100-110)

Наказом від 20.12.2019 № 642 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Кот-д`Івуар ОСОБА_1 відповідач відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Кот-д`Івуар ОСОБА_1, у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». (а.с. 99)

16.01.2020 позивачу було вручено Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 124 від 21.12.2019, в якому зазначено про прийняття відповідного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та зазначено про наявність у позивача права оскаржити рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувшись до Державної міграційної служби України, а також до суду в установленому Законом порядку.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що причиною звернення позивача є непотреба в захисті шляхом визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а спроба легалізації на території України. Так, аналіз відомостей та інформації по країні походження та матеріалів особової справи позивача вказує на цілеспрямований виїзд та прибуття заявника до України в пошуках кращих умов для життя, добровільне залишення території Республіки Кот-д`Івуар, при наявності дозволу влади країни на виїзд, та свідоме обрання країни прибуття. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією "Про статус біженців" від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та відносно нього відсутні умови, передбачені п.1 чи 13 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Враховуючи встановленні порушення порядку звернення, визначеного п. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», надання свідомо неправдивої інформації та встановлені факти зловживання процедурою порядку звернення, в зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд дійшов висновку про те, що відповідачем правомірно та обґрунтовано прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно громадянина Республіки Кот -д`Івуар ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

То ж, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Кот-д`Івуара та вперше прибув до України з метою навчання 20.03.2018. За комп`ютерними обліками ГУ ДМС в Харківській області значиться громадянин Кот-д`Івуара ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 05.04.2018 був документований посвідкою на тимчасове проживання В Україні серії НОМЕР_1 терміном дії до 12.09.2018. У зв`язку з закінченням навчання відрахований з підготовчого факультету вищого навчального закладу за наказом від 17.10.2018 № 163/6.

На момент подання заяви до ГУ ДМС у Харківській області позивач перебував на території України нелегально, було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 126421 від 30.10.2019.

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області заявник звернувся 02 грудня 2019 року, тобто через 14 місяців після спливу терміну дії посвідки на тимчасове проживання.

В своїй заяві від 02 грудня 2019 року заявник посилався на належність свого батька до партії ДПКІ в Кот-д`Івуарі у 2010-2011 році та втечу батьків до Сенегалу через погрозу вбивства, оскільки керівників ДПКІ переслідували.

На підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні заявником надано нотаріальний переклад копії паспорту на українську мову, оригінал та копію виписки з реєстру актів громадянського стану за 2013 рік, нотаріальний переклад на українську мову, оригінал та нотаріальний переклад на українську мову табелю успішності бакалавру середньої освіти, оригінал та нотаріальний переклад на українську мову документа, що посвідчує особу, оригінал та нотаріальний переклад на українську мову документа батька - ОСОБА_5 № НОМЕР_2 , копію свідоцтва про закінчення підготовчого факультету, фото батька, чотири фотографії, інформації про країну походження на 15 аркушах, довідки з ХНАДУ №163/6, копію посвідки, довідку право на захист, протокол про адміністративне правопорушення.

За наслідками розгляду заяви позивача та додадних до неї документів 20.12.2019 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області громадянину Республіки Кот-д`Івуар ОСОБА_1 прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивачем до Державної міграційної служби України не оскаржувалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанцій, заявник прибув до України 20.03.2018 з метою навчання. Зі слів заявника, його батько ОСОБА_5 є членом партії Демократичної партії Кот- д`Івуара (далі - РDСІ-RDА), внаслідок чого в 2015 році на нього був скоєний напад, одночасно, заявник повідомив, що в 2018 році до його батька почали надходити погрози, та в травні 2018 батько заявника разом з родиною змушений був виїхати до Сенегалу . Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 02 грудня 2019 року і тільки після складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення ПР МХК 126421 від 30.10.2019 за порушення правил перебування іноземців в Україні.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що між закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 (12.09.2018) та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (02.12.2019), пройшов значний проміжок часу, що з урахуванням дати виїзду з країни громадянської належності, прибуттям в Україну з метою навчання (20.03.2018), закінченням навчання та відрахуванням (17.10.2018) свідчить про те, що з заявою позивач звернувся з порушенням ч.5 ст.5 Закону № 3671-VI, тобто після закінчення строку законного перебування на території України, що в свою чергу ставить під сумнів наявність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та дозволяє припустити, що мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

При цьому, колегією враховано, що події, на які посилається позивач у своїй заяві, виникли не з кінця 2019 року, а значно передували даті виїзду з країни його походження (2010, 2011, 2015, 2018), що з урахуванням легального виїзду позивача зі своєї країни не може свідчити про наявність переслідувань відносно ОСОБА_1 за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, в заяві від 02.12.2019 позивач не повідомляє, що на території Республіки Кот-д`Івуар він зазнавав будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Проте, в співбесіді від 06.12.2019 стверджує, що не може повернутися до Кот - д`Івуар тому, що його можуть побити та навіть вбити, аргументуючи своє побоювання за життя тим, що він є сином свого батька.

У підтвердження приналежності свого батька ОСОБА_5 до політичної партії, позивач у якості доказів до заяви 02.12.2019 додав документи копію посвідчення особи ОСОБА_5 № НОМЕР_2 з нотаріально-засвідченим перекладом на українську мову, чотири фотографії, статтю Інтернет видання lepointsur.com з перекладом на українську мову.

Зокрема, в копії посвідчення особи ОСОБА_5 № НОМЕР_2 зазначено, що особа на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за професією є перевізником. У статті Інтернет-видання lepointsur.com зазначено, що напад на депутата ОСОБА_10 було здійснено в ніч неділі з 16 на понеділок 17 серпня 2015 року у його резиденції, та в процесі нападу був поранений охоронець депутата, який зображений на фотографії цієї статті.

Слід зазначити, що фотографія охоронця депутата ОСОБА_10 є ідентичною фотографії, доданої заявником до заяви 02.12.2019 під № 3. Під час співбесіди 06.12.2019 заявник стверджує, що на фотографії, а саме на фотографії №3, зображений його побитий батько: «... На третьем фото мой папа в 2015 году, он был в гостях у депутата ОСОБА_10, люди с другой партии - RDR, зашли в дом, который специально был снят для встреч партии, и избили их...»(мовою оригіналу). Одночасно в співбесіді від 06.12.2019 позивач повідомив, що його батько ОСОБА_5 був помічником депутата ОСОБА_10.

Також в співбесіді від 06.12.2019 позивач взагалі не зміг пояснити, чим займався його батько в партії PDCI-RDA: «Вопрос: Чем занимался Ваш папа, когда был помощником депутата ОСОБА_10 в партии PDCI-RDA. Ответ: Я не знаю».

У ході проведення співбесіди позивач не надав дійсну та детальну інформацію щодо обов`язків батька в партії PDCI-RDA.

Фахівцями відповідача було встановлено, що заявник взагалі не володіє інформацією про діяльність партії PDCI-RDA, не орієнтується у політичній програмі та ідеології партії, не може назвати інших членів цієї партії. На запитання дає загальні відповіді, у яких не прослідковується конкретика, що викликає сумніви щодо членства його батька в партії PDCI-RDA.

Одночасно в співбесіді від 06.12.2019 позивач повідомив, що ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язано з його національністю, політичною діяльністю, або релігійною приналежністю в Кот-д`Івуар: «Ко мне насилие никогда не применялось». Також, позивач повідомив, що йому ніколи не погрожували через його батька: «Вопрос: За что Вас могут побить и убить. Ответ: Потому что я сын своего папы. Вопрос: Вам когда-нибудь угрожали из-за того, что вы сын своего отца. Ответ: Нет.»

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що співбесідах від 06.12.2019 заявник надав суперечливі свідчення щодо фактів переслідування з політичних переконань, як відносно себе так і відносно свого батька.

З огляду на виявлені суперечності та неможливість надати розгорнуті та чіткі пояснення позивачем, колегія суддів погоджується з висновком відповідача про те, що долучені до заяви документи, жодним чином не підтверджують заявлених ОСОБА_1 побоювань. Відтак, у відповідача були наявні виправдані сумніви у правдивості тверджень позивача через зазначені вище невідповідності.

Щодо наданих позивачем до позовної заяви витягів з інтернет-видань від 07.01.2020 та 24.09.2019, колегія суддів не приймає їх в якості належних доказів з огляду на таке.

Посилання представника позивача на обставини бомбардувань французькою авіацією у лісовому масиві біля населеного пункту Алидугу, який знаходиться в 10 км від кордону Буркіна-Фасо з Кот -д`Івуаром у січні 2020, що свідчить на її думку про неповне дослідження відповідачем обставин щодо країни походження позивача є неприйнятними, оскільки, мали місце пізніше дати прийняття спірного рішення, за межами країни походження позивача (Буркіна-Фасо), поблизу протилежного від місця мешкання позивача кордону з Кот-д`Івуаром (в співбесіді від 06.12.2019 ОСОБА_1 пояснив, що у віці одинадцять років переїхав жити до дядька в місто Абіджан, де постійно проживав в районі Аньяма (Кот- д`Івуар) та навчався в школі «ISTCO» (2003-2012), та школі BTS Groupe LOKO (2012-2017)), а тому зазначені у позові обставини бомбардувань не можуть свідчити про виникнення у позивача обґрунтованих побоювань щодо безпеки його життя.

Посилання на обставини нанесення ВС Франції першого удару з безпілотника по підозрюваним у причетності до терористичних організацій в Республіці Малі, в той час як президент Франції перебував в Кот-д`Івуар є також необґрунтованими, з оглядку на те, що, по-перше, вказана новина стосується подій, що сталися після винесення спірного наказу від 20.12.2019, а, по-друге, з цієї новини неможливо встановити де саме відбувалася операція ВС Франції, перебування президента Франції в Кот-д`Івуар не свідчить про проведення такої операції саме у Кот-д`Івуар, і яким чином вказані події можуть мати негативний вплив на становище позивача.

Колегією суддів взято до уваги, що позивач до свого виїзду з країни походження мав змогу безперешкодно навчатися, отримати паспорт, легально оформити документи для виїзду за кордон, та навіть проходив практику в мерії міста Абіджан.

Також, при зверненні до ГУДМС України в Харківській області 02.12.2019 позивач не повідомив про жодні факти проявів своєї політичної позиції, а також, не надав жодних документів, які б підтверджували своє переслідування або загрозу переслідування за політичною складовою на території Республіки Кот-дТвуар.

Відтак, з матеріалів співбесіди та поданих позивачем під час розгляду заяви документів можна дійти висновку, що побоювання, про які зазначає позивач, є необґрунтованими, адже твердження щодо таких побоювань носять сумнівний та суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, позивач не навів обставин наявності погрози його життю в Кот-д`Івуар.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до п. 45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб`єктивні, це вносить суб`єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження не містить конкретних відомостей про утиски позивача, який, як зазначалось вище, не належить до певних політичної або соціальної групи.

Посилання позивача на неврахування відповідачами інформації по країні походження, не спростовує вищевказаних обставин, не підтверджує загрози його життю в разі повернення на батьківщину, не свідчить про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Крім того, як вбачається зі змісту протоколу співбесіди з позивачем від 06.12.2019, метою прибуття позивача в Україну було навчання, в той час, як у зверненні до ГУ ДМС в Харківській області - отримання статусу біженця в зв`язку з проблемами в його країні походження.

Слід також зауважити, що на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності позивач не притягався, з будь-яких приводів державними органами не переслідувався, а події, на які посилається позивач в своїй заяві, існують ще з 2015 року.

Отже, обставини, які вказані позивачем у заяві, з урахуванням виникнення їх у часі, та мотивів, якими при цьому керувався заявник, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому колегія суддів вважає, що ГУ ДМС України в Харківській області зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

Враховуючи, що позивач не надав ані свідчень, ані документів на підтвердження фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, які є дискримінаційними, а відповідач не виявив таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що у ОСОБА_1 не склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Згідноз з частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заява позивача була очевидно необґрунтованою, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 по справі № 520/611/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 21.10.2020 року