Справа № 120/1948/20-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1948/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Комар П.А.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

21 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Матохнюка Д.Б. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими особами Управління Держпраці у Вінницькій області № 5-ДПС від 14.04.2020.

Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Вінницькій області.

Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань управління освіти Управління Держпраці у Вінницькій області.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило Управління Держпраці у Вінницькій області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо підтвердження розміру витрат на правову допомогу, вказує що вказані витрати не є співмірними із складністю цієї справи наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію розумної неохідності, а також те, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, оскільки Управління Держпраці у Вінницькій області утримується за рахунок коштів Держаного бюджету України.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 13.02.2020 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, на підставі наказу від 11.02.2020 № 864 "Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 ", проведено перевірку наявної та отриманої в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету.

21.02.2020 за результатами проведеного заходу Головним управлінням ДПС у Вінницькій області складено акт № 7/ про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), у якому зафіксовано порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП, допущено до роботи працівника без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника та не повідомлення Державної податкової служби про прийняття працівника на роботу. Як зазначено в акті перевірки, порушення полягає в тому, що не укладено трудовий договір з ОСОБА_3 , натомість укладено цивільно-правовий договір.

Крім того, в акті вказано, що згідно наданих пояснень ОСОБА_3 готувала напівфабрикати згідно договору ЦПХ, дві години на день три рази на тиждень, отримуючи за це 50 грн. за кожну годину роботи.

14.04.2020 на підставі акту фактичної перевірки Жмеринського управління ГУ ДПС у Вінницькій області від 21.02.2020 № 7/ щодо додержання законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 , начальником Управління Держпраці у Вінницькій області винесено постанову № 5-ДПС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за 1 найманого працівника без належного оформлення - 47230 грн., відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи постанову про накладення штрафу № 5-ДПС від 14.04.2020 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що факт допуску позивачем до роботи ОСОБА_3 без укладення трудового договору відповідачем не доведено, а відтак у діях позивача відсутня будь-яка складова абзацу 2 частини 2статті 265 Кодексу законів про працю України, за порушення якої останній може нести відповідальність у вигляді фінансових санкцій, які накладені спірним рішенням.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно зі статтею 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем за допущення позивачем до виконання робіт ОСОБА_3 без укладення трудового договору, чим порушено вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України.

Разом із тим, представником позивача зазначено, що ОСОБА_3 не знаходилась у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , натомість вказано, що вказана особа залучалась на основі цивільно-правових договорів.

На підтвердження своєї позиції представником позивача надано копії цивільно-правових договорів, укладених між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 20.01.2020 № 1 та від 01.02.2020 № 2. Факт виконання даних цивільно-правових договорів підтверджується відповідними актами приймання виконаних робіт.

Предметом укладених договорів є зобов`язання виконавця виконати замовнику роботи з виконання одноразових робіт по приготуванню напівфабрикатів.

Пунктом 1.1. цих договорів передбачено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності витратами, зумовленими народженням та похованням.

Пунктом 1.3 договорів встановлено обов`язок замовника своєчасно прийняти і оплатити виконану Виконавцем роботу.

Розділом 2 договорів передбачено розмір і порядок здійснення оплати послуг виконавця.

Умови дострокового розірвання договорів передбачені розділом 4 договорів.

Розділом 6 визначається термін дії договорів.

Із встановлених судом обставин, вбачається, що кожний цивільно-правовий договір укладався на визначений строк (11 та 13 днів), протягом яких виконавець брав на себе обов`язки виконувати роботи по приготуванню напівфабрикатів, і укладення кожного наступного договору не було систематизовано, а залежало виключно від волевиявлення обох сторін. Оплата послуг за кожним договором обумовлена конкретною сумою у твердій грошовій формі, між замовником і виконавцем оформлювались акти приймання виконаних робіт.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанцій, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання кінцевих результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з врахуванням законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями частини першої статті 854 ЦК України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи. Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (частина перша статті 903 ЦК України).

Отже основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності; за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, виконавець не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Із аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 820/1432/17 (провадження № К/9901/15518/18), від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18 (провадження № К/9901/3195/19), у справі № 1840/2507/18 (провадження №К/9901/10124/19), у справі № 824/896/18-а (провадження № К/9901/10149/19) та від 3 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18.

Колегія суддів наголошує, що предметом укладених договорів з фізичними особами є не процес праці, а її кінцевий результат. В укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги). У даному випадку, ОСОБА_3 виконувала за цивільно-правовими договорами певні роботи за винагороду, де оплачувався не процес праці, а результат після закінчення роботи за актом виконаних робіт.

Також, вищевказані договори не містять обов`язку виконавця бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу. На переконання суду, необхідність укладення цивільно-правових договорів з ОСОБА_3 обумовлюється відсутністю необхідності систематично виконувати роботу певного виду на підприємстві, необхідністю виконувати лише конкретні обсяги замовлень не систематично.

В даному випадку фактично предметом угод є саме послуги/виконання робіт (певного виду робіт передбаченого договором), а не сам процес роботи на конкретній посаді.

Суд вказує, що особа не підпорядковується правилам трудового розпорядку та графіку, затвердженого на підприємстві.

Правовідносини позивача з ОСОБА_3 не мають характеру тривалості, цивільно-правова угода укладена на чіткий строк з 20 січня 2020 року по 31 січня 2020 року.

Суд апеляційної інстанції вказує, що винагорода виконавцю виплачена на підставі акту виконаних робіт за фактично виконану роботу, яка мала разовий характер, а відтак будь яких періодичностей виплати винагороди не встановлено.

Відсутні також свідчення, що винагорода є єдиним джерелом доходів виконавця. Винагорода виплачувалась грошима з відповідним відрахування обов`язкових податкових платежів. Будь яких соціальних гарантій угодою не було передбачено.

Окремо судова колегія зазначає, що укладений цивільно-правовий договір не визнаний недійсним в судовому порядку, не має ознак нікчемного правочину, а інспектори не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.10.2019 у справі №806/2064/18 та від 26.05.2020 у справі № 160/5315/19.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, яким стягнуто з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 6000 грн. колегія суддів виходить з наступного.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 вказаного Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень ст.134 КАС України слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 27.04.2020 б/н, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 05.05.2020, квитанцію до прибуткового касового ордера № 7 від 27.04.2020, що підтверджує оплату в розмірі 7000 грн. за надані послуги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 677 від 25.01.2010 та ордер на надання правової допомоги Серії ВН № 135120 від 04.05.2020.

Із поданих документів вбачається, 27.04.2020 року між позивачем ІОП ОСОБА_1 та адвокатом Голівським В.В. укладено Договір б/н про надання правової допомоги.

За умовами цього договору (п. 1.1, 4.1) адвокат бере на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта, зокрема, у всіх судових установах України щодо оскарження дій Державної служби України з питань праці про накладення штрафних санкцій.

За надання юридичної допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар у розмірі 7000 грн.

На підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу, останнім надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 7 від 27.04.2020 на виконання умов Договору від 27.04.2020 у розмірі 7000 грн.

Як вбачається із акта приймання-передачі наданих юридичних послуг по договору про надання правової допомоги б/н від 27.04.2020, а також детального опису робіт (наданих послуг) надано позивачеві такі юридичні послуги:

- зустріч з клієнтом, консультація, вивчення та юридична оцінка наданих матеріалів - 1000 грн. (затрачено 2 години часу, вартість 1 години часу витраченої на надання послуг становить 500 грн.);

- складання процесуальних документів (позовна заява) - 5000 грн. (затрачено 10 годин часу, вартість 1 години часу витраченої на надання послуг становить 500 грн.);

- планові судові засідання - 1000 грн. (затрачено 2 години часу, вартість 1 години часу витраченої на надання послуг становить 500 грн.)

Таким чином, загальна вартість наданих послуг відповідно до Договору становить 7000 грн.

Поряд з цим, в розрахунок суми гонорару представником позивача включено, зокрема, планові судові засідання (вартість - 1000 грн.), однак, суд зазначає, що справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а відтак, судові засідання у даній справі не призначалися.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено надання позивачу професійної правничої допомоги на суму 6000 грн.

В апеляційній скарзі Управління Держпраці у Вінницькій області не міститься обґрунтувань апелянта щодо відсутності підстав для стягнення з нього на користь позивача понесених ним витрат на правничу допомогу, їх непідтвердженості належними доказами та/або не співмірності.

При цьому, колегія суддів враховує, що частинами 6, 7 статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу у даній справі лежить саме на Управління Держпраці у Вінницькій області та, у випадку доведеності відповідачем не співмірності витрат позивача на правничу допомогу суд, лише за наявності відповідного клопотання іншої сторони, може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню на користь сторони, яка їх понесла.

А відтак, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та відсутність в апеляційній скарзі обґрунтованих посилань та доводів щодо помилковості (неправомірності) розподілу судом першої інстанції судових витрат у справі, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення від 10.07.2020 року щодо розподілу судових витрат.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Матохнюк Д.Б. Курко О. П.