Справа № 640/17263/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Файдюка В.В.,

Суддів Земляної Г.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України, треті особи - Київська міська рада (Київська міська державна адміністрація), Київська обласна рада (Київська обласна державна адміністрація), в якій просив суд:

- визнати незаконним та протиправним використання Міністерством Оборони України, Київським Червонопрапорним Військовим Округом громадянина України ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , при виконанні ним спеціального Урядового завдання по локалізації та ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з цілодобовим перебуванням його в особливо небезпечній зоні підвищеного радіаційного опромінення за відсутності належних засобів індивідуального захисту та відповідних приладів радіаційного контролю з оголошенням військового стану та загрозою при цьому його життю та здоров`ю;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, як суб`єкта владних повноважень, при виконанні ним своїх прямих функційних обов`язків, відносно громадянина України, ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , при захисті його конституційних прав та законних інтересів щодо забезпечення пільг і компенсацій, як особі, яка має статус постраждалої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та статус інваліда війни;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України доручити Міністерству фінансів України разом з відповідними міністерствами забезпечити фінансування, а саме:

а) МОЗ України разом з АМН України здійснити перерахунок дози опроміненя громадянину України, ОСОБА_1 , колишньому військовослужбовцю НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , та встановити відповідний і вірний медичний діагноз;

б) MO України видати відповідну довідку з фіксуванням фактично виконаних робіт при ліквідації аварії на ЧАЕС, часу та місця їх виконання, часу перебування в зоні небезпеки під впливом радіоактивного опромінення з оголошенням військового положення та отримавшим колективне переопромінення громадянину України ОСОБА_1 , колишньому військовослужбовцю НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , та виконати протокольне рішення Міжвідомчої Урядової комісії від 05 листопада 2004 року, а саме видати на руки акт за формою Н-1;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України разом з Міністерством фінансів України, Державним казначейством України та Пенсійним фондом України: провести індексацію пенсійного забезпечення та соціальних виплат відповідно до Законів Про Державний бюджет України з 2003 року по 2019 рік, нарахувати та виплатити громадянину України ОСОБА_1 суму заборгованості недоотриманої пенсії та соціальних виплат у розмірі 178 615,89 грн. (сто сімдесят вісім тисяч шістсот п`ятнадцять гривень 62 коп.);

- провести нарахування та виплату недоотриманої пенсії за період з 2015 року по час винесення судового рішення громадянину України ОСОБА_1 у розмірі 885 240,00 грн. (вісімсот вісімдесят п`ять тисяч двісті сорок гривень);

- виплатити громадянину України ОСОБА_1 суму у розмірі 500 000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень) у вигляді моральної шкоди; виплатити громадянину України ОСОБА_1 суму судових витрат (юридичні послуги, експертизи, документація та ін.) у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень): разом стягнути суму у розмірі 1 588 855,89 грн. (Один мільйон п`ятсот вісімдесят вісім тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень 89 копійок);

- зобов`язати Пенсійний фонд України разом з Міністерством соціальної політики перерахувати та призначити громадянину України ОСОБА_1 , колишньому військовослужбовцю НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , пенсійне забезпечення, як за особливі заслуги перед Україною та виконання ним важливого і відповідального Урядового завдання при ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, з врахуванням фактичних даних праці та періоду перебування ним в зоні небезпеки, встановлення єдиної тарифної ставки, як для особи яка працювала з ядерними відходами та отравляючими речовинами та з зарахуванням всіх належних Урядових постанов та розпоряджень, які регламентували форму і порядок оплати праці громадян, які приймали участь в заходах з локалізації та ліквідації аварії на ЧАЕС.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року позовну заяву повернуто на підставі п. 6 ч. 4 статті 169 КАС України у зв`язку з тим, що позивачем було порушено правила об`єднання позовних вимог.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши та перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 липня 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Зі змісту вказаного позову вбачається, що позов заявлено одним позивачем до різних відповідачів щодо незаконності їх дій з приводу використання громадянина України ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця НОМЕР_1 Окремого Батальйону Спеціального Захисту військової частини польова пошта НОМЕР_2 , при виконанні ним спеціального Урядового завдання по локалізації та ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС з цілодобовим перебуванням його в особливо небезпечній зоні підвищеного радіаційного опромінення за відсутністю належних засобів індивідуального захисту та відповідних приладів радіаційного контролю з об`явленням військового стану та загрозою при цьому його життю та здоров`ю; з приводу бездіяльності при захисті конституційних прав та законних інтересів позивача щодо забезпечення пільг і компенсацій, як особі, яка має статус постраждалої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та статус інваліда війни; з приводу пенсійного забезпечення позивачу; з приводу стягнення моральної шкоди.

Тобто, позивачем заявлено об`єднані позовні вимоги, якими оскаржується протиправна бездіяльність відповідачів, їх незаконні дії та рішення щодо захисту конституційних прав та інтересів позивача по забезпеченню соціальних пільг та гарантій; компенсації матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу.

Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було порушено правила об`єднання позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 статті 5 КАС Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до вимог статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі Мушта проти України, заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Так, відповідно до статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 172 КАС України встановлено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 статті 21 КАС України, позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

При цьому, похідною вимогою в розумінні п.23 ч.1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Колегія суддів звертає увагу, що пов`язаними між собою можна вважати вимоги, що випливають з одних правовідносин, і, як наслідок, ґрунтуються на одних і тих самих фактичних даних.

Таким чином, у випадку заявлення позивачем в одній позовній заяві кількох вимог, що становлять предмет адміністративного позову, вказані вимоги мають виникати з однакових юридичних фактів, тобто мати єдині підстави позову, оскільки в протилежному випадку виникають різні адміністративні позови, які підлягають розгляду в окремих самостійних провадженнях.

Слід звернути увагу, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Між тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, зі змісту позовної заяви вбачається, що позов заявлено одним позивачем до різних відповідачів щодо їх дій на відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними, на думку позивача, рішеннями, діями чи бездіяльністю; про визнання за позивачем права; про зобов`язання вчинити дії; про припинення дій, які порушують права позивача тощо.

Тобто, підстави позову щодо кожного з відповідачів, як і обставини справи, що спонукали позивача до звернення до суду, є різними, індивідуальними, оскільки кожен з відповідачів діяв окремо та незалежно один від одного в межах своїх повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Відповідно до ч.2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставини, заявлені у позові, та підстави позову є різними, не пов`язаними між собою. Предметом позову є об`єднані вимоги, які мають самостійні обсяги доказування, підтверджуються різними доказами та виникли з різних відносин, що регулюються абсолютно різними нормативно-правовими актами.

Тому питання щодо наявності підстав для звернення до адміністративного суду, поважності причин пропуску строку звернення до суду, розмір позовних вимог, нетотожність предметів спору тощо мають розглядатись окремо щодо кожного відповідача із урахуванням всіх обставин, що мали місце, задля найбільш ефективного вирішення відповідних питань.

Слід зазначити, що позивач в апеляційній скарзі не надав пояснень щодо того, чому саме необхідно всі заявлені ним позовні вимоги до кількох різних відповідачів вирішувати в межах одного провадження. Як і в цілому не наведено мотивів протиправності оскаржуваної ухвали суду першої інстанції з посиланням на конкретні норми процесуального права.

При цьому, об`єднані позивачем в одній позовній заяві вимоги за своєю суттю не є основними та похідними позовними вимогами. Так, суд погоджується з твердженням позивача про те, що завдання як матеріальної, так і моральної шкоди внаслідок виплати внаслідок ненадання належних соціальних гарантій є похідною вимогою від вимоги про зобов`язання надати належні соціальні гарантії. Разом з тим, вимоги про надання акту за формою Н-1 та перерахування дози опромінення позивача не можуть бути похідними від вимог про зобов`язання нарахувати і виплатити пенсію та соціальні виплати, як і навпаки.

З наведеного вбачається, що при зверненні до суду із даним позовом одночасно до кількох відповідачів з вимогами, що не є основними та похідними, позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем підстави для об`єднання позовних вимог не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, враховуючи викладене, відповідно до ч.1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України виключається можливість об`єднання заявлених позивачем вимог в одній позовній заяві, оскільки спільний розгляд таких вимог суттєво ускладнить та сповільнить вирішення спору по суті, з огляду на що, позовна заява відповідно до п.6 ч.4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає поверненню.

Відповідно до п.6 ч.4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Згідно ч.8 статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантує особі право на справедливий суд, яке передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність.

Отже, право позивача на звернення до суду із заявленими вимогами не було поставлене під загрозу оскаржуваною ухвалою, з огляду на передбачуваність для позивача наслідків його помилкових дій з об`єднання в одній позовній заяві вимог до кількох різних відповідачів, для розгляду яких ОАС м. Києва не є судом, встановленим законом. Суть права позивача на звернення до суду не була нівельована поверненням їм позовної заяви, а дії суду є пропорційними відповідній меті та не є свавільними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, оспорювана ухвала відповідає вимогам процесуального закону, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 312, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев