Справа № 580/2646/20
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року справа № 580/2646/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду у порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

16.07.2020 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач) про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул.Січових Стрільців, буд.17; ) на її користь: індексу інфляції за час прострочення в сумі 42943,93грн.; 3% річних у сумі 8695,95грн.; пені у розмірі 3% від вартості роботи (послуги) в сумі 3176079,98грн.; моральної шкоди в сумі 100000,00грн.

В обґрунтування позову зазначено, що на рахунку позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» № НОМЕР_2 обліковувалися кошти у розмірі 180 664,39грн. і були виплачені позивачу 23.03.2018. Оскільки відповідач прострочив виплату гарантованої суми відшкодування на 586 дні (повинен був розпочати виплату 15.08.2016 (21-й робочий день з дня початку процедури виведення Фондом Банку), а фактично виплатив 23.03.2018, позивач звернувся до суду для стягнення вищевказаних коштів.

Ухвалою від 21.07.2020 суд відкрив загальне позовне провадження та призначив підготовче засідання. Вказану ухвалу позивач отримав 27.07.2020, а відповідач 28.07.2020, що підтверджується даними рекомендованих повідомлень про поштові вручення.

10.08.2020 відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування зазначив, що строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» встановлений до 12.07.2021. Документи про ліквідацію банку для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб не подані. Тому на час розгляду справи строк здійснення виплат вкладникам гарантованого відшкодування не сплинув. Додатково зазначив, що відповідно до п.п.3, 5 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені) інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку, нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Стверджує, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання його діями моральної шкоди.

19.08.2020 до суду надійшло клопотання позивача (вх.№20907/20) про розгляд справи без її участі. Ухвалою суду від 19.08.2020 клопотання позивача задоволено повністю.

Ухвалою від 23.09.2020 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті у письмовому провадженні.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») укладений договір від 13.05.2016 №980-021-000238537, тип договору «Суперкапітал» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно), відповідно до якого позивач передала йому у власність кошти в сумі 180000,00грн. Згідно пункту 1.2 Договору сторона 2 приймає від сторони 1 у власність грошові кошти в сумі 180000,00грн. з банківського рахунку позивача № НОМЕР_3 у ПАТ «Банк Михайлівський», а відповідно до підпунктів 6,7 пункту 1.2 Договору:

сторона 2 сплачує стороні 1 проценти у безготівковій формі на рахунок сторони 1 № НОМЕР_3 ;

сторона 2 повертає стороні 1 кошти у безготівковій формі на рахунок сторони 1 № НОМЕР_3 .

Платіжним дорученням (а.с.11) від 13.05.2016 підтверджується перерахунок коштів із рахунку позивача № НОМЕР_3 на рахунок ТОВ «Інвестиційно Розрахунковий Центр» № НОМЕР_4 коштів у сумі 180000,00грн.

19.05.2016 на поточний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський» на ім`я позивача № НОМЕР_3 , перераховано грошові кошти у сумі 180 664 грн. 39 коп., у тому числі оплата процентів у сумі 663 грн. 92 коп. Вказані кошти перераховані ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на виконання взятих перед позивачем зобов`язань за договором №980-021-000238537 від 13.05.2016.

На підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» від 23.05.2016 №14/БТ Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» від 23.05.2016 №81261. Строк тимчасової адміністрації продовжено до 22.07.2016.

На підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» від 12.07.2016 №124-рш Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 12.07.2016 №1213. 28.05.2020 прийняла рішення від 28.05.2020 №1014 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» на один рік з 13.07.2020 до 12.07.2021 включно.

На момент віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних, на розрахунковому рахунку позивача знаходилися грошові кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_3 .

18.07.2016 розпочалися виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду через банки-агенти.

Позивач, дізнавшись про не включення своїх даних до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, неодноразово зверталась із відповідними заявами до його уповноважених осіб. У подальшому між сторонами виник судовий спір, вирішений у справі №823/1666/17.

Зокрема, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 залишено без змін рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.11.2017, яким:

визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства Банк Михайлівський Волкова Олександра Юрійовича щодо не включення інформації щодо рахунку ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладом у публічному акціонерному товаристві Банк Михайлівський за рахунок Фонду;

визнано протиправним і скасовано рішення Уповноваженої особи Фонду, оформлене наказом від 01.06.2016 № 42/2, про визнання нікчемними правочинів щодо переказу коштів (транзакції), здійснених на рахунок № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

зобов`язано Уповноважену особу подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зміни та доповнення до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, стосовно рахунку ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) № НОМЕР_3 , відкритого у Публічному акціонерному товаристві Банк Михайлівський, у межах гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами;

присуджено стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі за рахунок бюджетних асигнувань Фонду.

Постановою Верховного Суду від 20.02.2019 вказане рішення суду першої інстанції скасоване в частині та закрито провадження щодо оскаржуваного рішення.

Вважаючи, що наведені обставини завдали позивачу моральної шкоди та збитків, позивач звернулася до суду зі вказаним вище позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд врахував таке.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (далі Закон України №4452).

Частиною 1 ст.3 Закону України №4452 встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

За визначенням п.3 ч.1 ст.2 Закону України №4452 вклад кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Вкладником є фізична особа (у тому числі фізична особа підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката (п.4 ч.1 ст.2 Закону України №4452).

Уповноважена особа Фонду це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (підп.17 ч.1 ст.2 Закону України №4452).

Згідно з ч.1 ст.3 вказаного Закону України №4452 Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України №4452 Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України №4452 встановлено, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.4 Закону України №4452 на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції:

веде реєстр учасників Фонду;

акумулює кошти, отримані з джерел, визначених статтею 19 цього Закону, здійснює контроль за повнотою і своєчасністю перерахування зборів кожним учасником Фонду;

інвестує кошти Фонду в державні цінні папери України;

здійснює розміщення облігацій у порядку та за напрямами залучення коштів, визначеними цим Законом, і видачу векселів у випадках, передбачених законом про Державний бюджет України на відповідний рік;

здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом;

здійснює регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб;

бере участь в інспекційних перевірках проблемних банків за пропозицією Національного банку України;

застосовує до банків та їх керівників відповідно фінансові санкції і накладає адміністративні штрафи;

здійснює заходи щодо:

підготовки до запровадження процедури виведення банку з ринку, у тому числі організаційні заходи щодо проведення відкритого конкурсу та визначення найменш витратного способу виведення банку з ринку;

проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, у тому числі шляхом виконання плану врегулювання, здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку;

здійснює перевірки банків відповідно до цього Закону;

надає фінансову підтримку банку відповідно до цього Закону;

здійснює аналіз фінансового стану банків з метою виявлення ризиків у їхній діяльності та прогнозування потенційних витрат Фонду на виведення неплатоспроможних банків з ринку та відшкодування коштів вкладникам;

звертається з відповідними запитами до клієнтів, вкладників та інших кредиторів банку в порядку, встановленому Фондом;

здійснює заходи щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону;

вивчає та аналізує тенденції розвитку ринку ресурсів, залучених від вкладників учасниками Фонду. Фонд здійснює інші функції в межах своїх повноважень, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.

Згідно з ч.8 ст.3 Закону України №4452 керівними органами Фонду є адміністративна рада та виконавча дирекція.

Відповідно до ч.1 ст.11 та ч.3 ст.12 Закону України №4452 виконавча дирекція Фонду здійснює управління поточною діяльністю Фонду; виконавча дирекція Фонду має такі повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов`язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

В абз.1 ч.1 ст.26 Закону України №4452 визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Згідно з ч.2 ст.27 Закону України №4452 уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4-6 частини четвертої статті 26 цього Закону; переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, що не виконане; перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду; перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених статтею 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак.

Частиною 3 ст.27 Закону України №4452 встановлено, що виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду.

У відповідності до ч.1 ст.28 Закону України №4452 Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Вказана норма зазначає про присічний строк для початку виплати коштів саме з урахуванням наявної черговості виплат, порушення відповідачем якої не доведено.

Відповідно до Закону України №4452 розроблено Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09.08.2012 №14, яке визначає порядок та черговість відшкодування коштів за вкладами Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Станом на час вирішення спору діяльність вказаного вище банку не припинена, оскільки запис про його ліквідацію не внесений в ЄДРПОУ. Тому присічний строк на розрахунок з його вкладниками за рахунок коштів Фонду не завершений, а доводи позивача про порушення відповідачем строку такого розрахунку не є обґрунтованими.

Позивачу відшкодовано грошові кошти в межах гарантованої суми відшкодування за її вкладами, які позивач особисто отримала 23.03.2018 в розмірі 180664,39грн., через АТ КБ «ПриватБанк». Тобто функції, покладені Державою на відповідача, я к суб`єкта владних повноважень, щодо позивача виконані.

Згідно з ч.1 ст.58 Закону України від 03.07.2020 №2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Отже, лише банк несе відповідальність за своїми зобов`язаннями. Водночас у правовідносинах, що передували виникненню цього судового спору, позивач укладала договір та безпосередньо перерахувала кошти фінансовій установі, що не була банком (ТОВ «Інвестиційно Розрахунковий Центр»), з-за діяльності якого (безпосередного повернення коштів на рахунок позивача у банку) виник спір щодо права позивача на отримання вкладу від банку та подальший судовий розгляд справи №823/1666/17.

Стаття 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Так, відповідно до ч.1 вказаної статті ЦК україни боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд встановив, що відповідач не є стороною у договорі від 13.05.2016 №980-021-000238537 з ТОВ «ІРЦ» та не відповідає за виконання ним його договірних зобов`язань.

Між позивачем і відповідачем договірні відносини відсутні, а свої обов`язки відповідач виконує на підставі Закону України №4452, як суб`єкт владних повноважень.

Частиною 5 ст.36 Закону України №4452 визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку та нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 46 цього Закону з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Між позивачем та відповідачем договірні відносини відсутні, оскільки свої обов`язки відповідач здійснює на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним нормативним актом.

Проаналізувавши вказані положення Закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення виплати, 3% річних і пені є такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону та не підлягають задоволенню. Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.05.2018 №761/31569/16-ц, Верховний Суд у рішеннях: від 20 січня 2015 року у справі N 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року у справі N 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року у справі N 6-350цс17.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №761/31569/16-ц зазначено, що оскільки під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування штрафних санкцій (пункт 3 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3 % річних. У зв`язку з викладеним Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних витрат, трьох відсотків річних, упущеної вигоди та пені є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону та не підлягають задоволенню. В частині стягнення моральної шкоди Верховний Суд також зазначив, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявність такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Позовна вимога щодо зобов`язання відповідача провести виплату позивачу коштів у сумі 100000,00грн., як компенсацію за моральну шкоду, є необгрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Питання відшкодування моральної шкоди врегульовано ст.23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач у спірних правовідносинах виконував вимоги рішень судів, що набрали законної сили. Завдання ним моральної шкоди позивачу у розмірі 100000,00грн. не доведені сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів. Дії уповноваженої особи Фонду під час тимчасової адміністрації направлені на усунення наслідків неналежного управління банком. Подальша виплата гарантованих коштів вкладникам відповідачем є реалізацією завдання, для якого його створено, а отже, є правомірними діями. Виплата коштів позивачу відбулася відповідачем з дотриманням встановленої законом процедури. Тому твердження позивача з приводу завдання їй моральної шкоди не доведені.

Відповідно до частини 4 статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-1790цс15.

Фонд у заявлених спірних правовідносинах не є органом влади у сфері захисту прав споживачів, з огляду на що не міг порушити права позивача, як споживача банківських послуг.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відсутні належні докази завдання позивачу протиправними діями чи бездіяльністю відповідача на моральної шкоди в заявленому нею розмірі, позовна вимога її стягнути не є обгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та доказів понесення судових витрат суду не надано, зважаючи на результат вирішеного спору, відсутні підстави для їх розподілу згідно зі ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 132-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул.Січових Стрільців, буд.17; ) на її користь: індексу інфляції за час прострочення в сумі 42943,93грн., 3% річних у сумі 8695,95грн., пені в розмірі 3% від вартості роботи (послуги) в сумі 3176079,98грн., моральної шкоди в сумі 100000,00грн.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з складення повного тексту судового рішення.

Суддя А.М. Бабич

Рішення постановлене, складене у повному обсязі та підписане 21.10.2020.