Справа № 140/12387/20
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року ЛуцькСправа № 140/12387/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Волинської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (надалі ОСОБА_2 ) в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 (надалі ОСОБА_3 ) звернулися в суд з позовом до Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Волинської області (надалі Департамент державної реєстрації, відповідач) про визнання протиправною бездіяльність Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Волинської області щодо нездійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язання Департамент державної реєстрації Луцької міської ради Волинської області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником садового будинку АДРЕСА_1 . 03.08.2020 позивачі через Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку звернулась до Департаменту державної реєстрації із заявою про реєстрацію місця проживання усіх членів сім`ї за адресою АДРЕСА_1 . Однак, за результатами розгляду заяв позивачам було відмовлено у реєстрації місця проживання, з тих підстав, що у документах містяться недостовірні відомості, не подано необхідних документів або інформації, що підтверджують право на проживання в житлі за вказаною адресою. Позивачі вважають таку відмову протиправною та зазначають, що вказане рішення порушує гарантоване Конституцією України та законами України право особи на вільний вибір місця проживання. Відповідно до Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду. Також, відповідно до звіту, який виконаний експертом Федорук В.В. в результаті обстеження дачного (садового) будинку, зазначено, що об`єкт «Садовий будинок», АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм. На підставі вищевикладеного позивачі просять позов задовольнити.

Відповідно до ухвали судді Волинського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що підставою для прийняття рішення стала неподання позивачами необхідних документів та інформації - а саме відсутні документи щодо статусу будівлі як житлової. Житловий кодекс не визначає дачні будівлі складовим елементом житлового фонду, а тому підстави для реєстрації місця проживання в таких будівлях відсутні;

Також звіт, який виконаний експертом ОСОБА_4 в результаті обстеження будівлі за адресою за адресою АДРЕСА_1 , не встановлює юридичних наслідків для реєстрації за вказаною адресою місця проживання, адже підтвердження факту відповідності дачної (садової) будівлі критеріям житлової здійснюється у порядку, визначеному Постановою КМ України №321 від 29.04.2015 року.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Сторони скористались своїм правом щодо подачі заяв по суті справи.

Відповідно до частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно із частиною першою статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відтак, справу розглянуто по суті відповідно до вимог частини першою статті 258 та частини другої статті 262 КАС України.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником садового будинку АДРЕСА_1 . Дані фактичні обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №93868649 від 07.08.2017 (а.с.11), декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, зареєстрованого відділом архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради 17.07.2017 (а.с.12-13), технічним паспортом, інвентарний номер 1394 (а.с.14-17), договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.05.2012 (а.с.19).

03.08.2020 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через Центр надання адміністративних послуг в місті Луцьку звернулась до Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання усіх членів сім`ї за адресою АДРЕСА_1 (а.с.27-29).

До заяви додано:

- документи до яких вносяться відомості про місце проживання (паспорт ОСОБА_1 , паспорт ОСОБА_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_3 );

- квитанції про сплату адміністративного збору;

- військовий квиток ОСОБА_1 ;

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №93868649 від 07.08.2017.

Заяви були прийняті та вирішено відмовити у реєстрації місця проживання з підстав:

- у заяві про реєстрацію місця проживання містяться недостовірні відомості;

- ненадання необхідних документів або інформації, що підтверджує право на проживання в житлі за вказаною адресою (зворотній бік а.с.27-29, 58-60).

Позивачі, не погоджуючись із даними відмовами, звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382).

Згідно статті 3 Закону №1382 місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до статті 6 Закону №1382 громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):

письмову заяву;

документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

квитанцію про сплату адміністративного збору;

документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Згідно ст.9-1 Закону №1382 орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію;

у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними;

для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Доводи позовної заяви ґрунтуються на тому, що підстав для непроведення реєстрації у дачній (садовій) будівлі немає, відповідач у свою чергу визначає, що реєстрація місця проживання можлива лише у житловому будинку.

Суд акцентує увагу, що місцем реєстрації може бути лише житло за змістом статті 3 Закону №1382.

Як передбачено статтею 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно статтею 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає:

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);

жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);

жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);

жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);

квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Згідно статті 8-1 цього ж Кодексу громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування.

Тобто, нормами чинного законодавства визначено, що дачний (садовий) будинок може бути місцем для реєстрації місця проживання, однак лише у разі встановлення факту його відповідності ознакам та критеріям житлового будинку у визначеному законом порядку.

Позивачі на підтвердження відповідності дачного (садового) будинку критеріям житлового надали звіт, який виконаний експертом ОСОБА_4 в результаті обстеження будівлі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.25-26).

Однак, суд не може прийняти вказане обгрунтування позивачів у якості належного підтвердження відповідності заявленої будівлі ознакам житлової будівлі, оскільки рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування. Це прямо визначено у статті 8-1 Житлового кодексу Української РСР.

Суд акцентує увагу, що на виконання вказаної вище норми Постановою КМУ №321 від 29.04.2015 року затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки (далі - Порядок №321).

Згідно з пункту 2 Порядку №321 переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки здійснюється безоплатно органами місцевого самоврядування села, селища, міста, з якими відповідні дачні поселення та садівничі товариства пов`язані адміністративно або територіально.

Відповідно до пункту 3 Порядку №321 для переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок громадянин, який є його власником, або уповноважена ним особа (далі - власник) подає до виконавчого органу сільської (селищної, міської) ради, а у разі, коли в сільській раді виконавчий орган не утворено, - сільському голові (далі - уповноважений орган) заяву за формою згідно з додатком 1, до якої додаються:

копія документа про право власності на дачний чи садовий будинок, засвідчена в установленому порядку;

письмова згода співвласників (за наявності) на переведення такого будинку в жилий;

звіт про проведення технічного огляду дачного чи садового будинку з висновком про його відповідність державним будівельним нормам за формою згідно з додатком 2.

Технічний огляд дачного чи садового будинку проводиться без застосування обладнання для визначення характеристик конструкцій та виконання вишукувальних робіт на підставі укладеного договору суб`єктом господарювання, у якого працює один або більше відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, які пройшли професійну атестацію згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 554 «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури» (Офіційний вісник України, 2011 р., № 41, ст. 1668).

За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів уповноважений орган протягом місяця з дня їх надходження приймає рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок або про відмову в такому переведенні.

Прийняття рішення про відмову в переведенні дачного чи садового будинку у жилий будинок допускається за наявності хоча б однієї з таких підстав:

неподання документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;

виявлення в поданих документах недостовірних відомостей;

встановлення невідповідності дачного чи садового будинку вимогам державних будівельних норм, що зазначені у розділі I (обов`язковий) результатів технічного огляду звіту про проведення технічного огляду дачного чи садового будинку (додаток 2).

Місцева рада у триденний строк з дня прийняття рішення про переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки видає або надсилає власникові рекомендованим листом з описом вкладення рішення про переведення дачного чи садового будинку у жилий будинок із зазначенням його адреси (рішення про відмову в переведенні разом з поданими документами).

Рішення про переведення є підставою для використання дачних і садових будинків як житло, зокрема для реєстрації місця проживання.

У разі відмови в переведенні дачного чи садового будинку у жилий будинок власник має право повторно подати документи, зазначені у пункті 3 цього Порядку, після усунення причин, що стали підставою для прийняття такого рішення.

Наданий позивачами звіт, який виконаний експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_4 в результаті обстеження будівлі за адресою: АДРЕСА_1 не є належним підтвердженням того, що будівля може експлуатуватись як житло, оскільки не відповідає вимогам Додатку №2 до Постанови КМУ №321 за формою і змістом та складений (за його змістом) з метою «визначення можливості зміни цільового призначення дачного будинку на житловий будинок», тобто не є передбаченим Порядком №321 звітом про технічний огляд дачного будинку.

Отже, всупереч нормам статті 6 Закону №1382 позивачами не було подано для проведення реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , документа, що підтверджує право на проживання в житлі, адже станом на 03.08.2020 садовий будинок не набув статусу житла в розумінні норм чинного законодавства, зокрема, не був переведений у житловий будинок згідно із Порядком, затвердженим Постановою КМУ №321.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при вирішенні питання про реєстрацію місця проживання Департамент державної реєстрації прийняв правомірне рішення з урахуванням особливостей житлового законодавства України та порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки.

Також суд окремо звертає увагу, що позивачами не вказується на процедурні порушення, допущені відповідачем під час розгляду їх заяв, таких обставин не встановлено судом під час судового розгляду справи, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Таким чином, з наявних у матеріалах справи доказів, а також наданих сторонами доводів суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідачем доведена обґрунтованість та законність оскаржуваної відмови, тому підстави для визнання протиправною бездіяльність відсутні, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , суд зазначає, що виходячи із норм КАС України для того, щоб зобов`язати відповідача вчинити певні дії, слід констатувати перед цим наявність в його діях, бездіяльності чи прийнятих рішеннях ознак протиправності, чого в даному випадку немає.

Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору не стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 14, 72 - 74, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 260,262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради Волинської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський