Справа № 824/427/20-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/427/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов О.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

16 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Курка О. П. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, №, № від 11.02.2019 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач заперечив факт отримання ним додаткового блага в результаті реалізації договірних відносин з АТ «Райфайзен банк Аваль», оскільки він, як позичальник, повернув фінансовій установі суму значно більшу, ніж ним була отримана в якості кредиту. Водночас, позивач відзначив про порушення відповідачем процедури направлення на його адресу наказу та повідомлення про проведення перевірки, що, на переконання скаржника, позбавило його можливості надати будь-які пояснення чи додаткові документи контролюючому органу.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Серед іншого відповідач зазначив, що процедурні порушення під час призначення/проведення перевірки контролюючим органом не повинні сприйматись як безумовне свідчення протиправності податкових-повідомлень рішень, прийнятих за результатами відповідної перевірки.

На переконання апелянта, для початку невиїзної документальної позапланової перевірки достатньо самого факту направлення платникові податків копії наказу про призначення перевірки та повідомлення про її вручення. При цьому факт отримання відповідних документів платником податку не впливає на виникнення у контролюючого органу компетенції на фактичне проведення перевірки.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу Головного управління ДФС у Чернівецькій області «Про проведення документальної позапланової перевірки» №778 від 22.11.2018 року у період з 06.12.2018 року по 19.12.2018 року посадовими особами Головного управління ДФС у Чернівецькій області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, яка документована актом перевірки від 21.12.2018 року №207/24-13-13-04-19/ (а.с. 15-18).

Згідно висновків вказаного акту, перевіркою виявлені наступні порушення позивачем вимог чинного законодавства:

- п.п.49.18.4 л.49,18 ст.4, п.п.179.1 ст. 179 Податкового кодексу України - платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 не подано до податкового органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік;

- п.п. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, 168.1.3 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України - встановлено заниження суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, яке підлягає сплаті до бюджету за 2017 рік в сумі 92861,33 грн.

- п.п. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п.п.168.1.3 п.168.1 ст.168, п.п. 1.2, 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, з урахуванням змін, внесених Законом № 71-III «Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року - не нараховано та не утримано військовий збір з загального річного оподатковуваного доходу за 2017 рік на суму 7738,44 грн.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що наказ Головного управління ДФС у Чернівецькій області «Про проведення документальної позапланової перевірки» №778 від 22.11.2018 року та видане на підставі нього повідомлення про проведення перевірки від 22.11.2018 року №171 разом із супровідним листом від 21.11.2018 року №838/Б/24-13-1-04 надіслано позивачу засобами поштового зв`язку, а саме рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, згідно довідки Укрпошти, відправлення не було вручено з підстав «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 12-14).

Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно супровідного листа "Про надіслання матеріалів перевірки" від 21.12.2018 року №950/Б/24-13-1-04 акт перевірки надісланий ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Однак, згідно довідки Укрпошти, відправлення не було вручено з підстав «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 19).

З матеріалів справи вбачається, що податковий орган, з огляду на виявлені порушення позивачем норм податкового законодавства, що відображені в акті перевірки, 11.02.2019 року прийняв наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" № від 11.02.2019 року, згідно якого ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичною особою за результатним річного декларування, на суму 7738,44 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 1934,61 грн., разом сума грошового зобов`язання становить 9673,05 грн. (а.с. 20);

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" № від 11.02. 2019 року, згідно якого ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичною особою за результатним річного декларування, на суму 92861,33 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 23215,33 грн., сума грошового зобов`язання становить 116076,66 грн. (а.с. 21);

- податкове повідомлення-рішення форми "ПС" № від 11.02.2019 року, згідно якого до ОСОБА_1 застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичною особою за результатним річного декларування, у сумі 170,00 грн. (а.с. 22).

Вищевказані податкові повідомлення-рішення, а також розрахунок податкових зобов`язань та штрафних санкцій, були надіслані позивачу разом із супровідним листом від 11.02.2019 року №75/Б/24-13-1-04 засобами поштового зв`язку, а саме рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, згідно довідки Укрпошти, відправлення не було вручено з підстав «за закінченням терміну зберігання».

03.04.2019 року Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області сформовано податкову вимогу №18096-56, якою від позивача вимагається сплатити борг у розмірі 139926,51 грн. Вказану вимогу направлено позивачу із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак, згідно довідки Укрпошти, відправлення не було вручено з причин «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 25).

Позивач, вважаючи помилковим твердження податкового органу про факт отримання ним додаткового блага, яке потребує декларування та сплати належних податкових платежів, та зважаючи на порушення податковим органом процедури повідомлення його, як платника податків, про проведення вказаної перевірки звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21.02.2020 року по справі № 826/17123/18, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, з огляду на порушення контролюючим органом процедури повідомлення позивача про проведення перевірки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 62 ПК України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до пункту 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Статтею 79 ПК України визначено особливості проведення документальної невиїзної перевірки.

Зокрема, пунктом 79.1 статті 79 ПК України визначено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

За правилами пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

При цьому, незважаючи на проголошену пунктом 79.3 статті 79 ПК України необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім, що також узгоджується із приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України.

Сам вид перевірки (позапланова невиїзна), без надання платнику податків права на подання відповідних пояснень та документів, що стосуються предмету перевірки, позбавляє контролюючий орган можливості об`єктивно здійснити аналіз законності діяльності такого платника й дійти обґрунтованих висновків стосовно податкового правопорушення.

Отже, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме - компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії (податкового повідомлення-рішення).

Наведене правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду України у постанові від 27.01.2015 (справа №21-425а14), а також Верховного Суду у постановах від 06.02.2018 (справа №802/1241/17-а), від 21.02.2018 (справа №821/371/17) від 01.08.2018 (справа №821/1667/16), від 26.03.2020 (справа №813/823/16).

У справі, що розглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що з наказом про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 22.11.2018 року №778 та повідомлення про її проведення, яке також датоване 22.11.2018 роком, були надіслані на адресу позивача 21.11.20218 року, тобто за день до їх складання.

Відповідно до пункту 42.1 статті 42 ПК України податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

Пунктом 42.2 статті 42 ПК України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Пункт 42.4 статті 42 ПК України, серед іншого, передбачає, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Як було встановлено судом першої інстанції, в ході відслідковування руху надісланої податковим органом на адресу позивача кореспонденції (наказу та повідомлення про проведення перевірки) шляхом перевірки номера відправлення на сайті Укрпошти, останнє на момент розгляду справи не зареєстровано в системі.

Отже, враховуючи неможливість встановлення реальної ситуації щодо руху кореспонденції та відсутність будь-яких пояснень даної ситуації зі сторони податкового органу, суд першої інстанції дійшов єдиного вірного рішення, що оскільки 28.12.2018 року повідомлення про вручення поштового відправлення було повернуто відповідачеві, то в призмі положень ст. 42 ПК України, саме цей день слід рахувати днем вручення позивачу наказу та повідомлення про проведення перевірки.

З огляду на обставини отримання позивачем копії наказу та повідомлення вже після початку проведення перевірки, що позбавило його можливості реалізації свого права на ознайомлення із ними до початку здійснення контрольного заходу та подання відповідних пояснень й документів, судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції у даній справі про проведення відповідачем перевірки без наявності на те правових підстав.

На підтвердження вказаних обставин, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на акт перевірки, в якому на першому аркуші зафіксовано лише дату надіслання на податкову адресу позивача наказу та повідомлення про проведення перевірки, однак відсутня інформація стосовно дати фактичного отримання платником податку вказаної документації.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія враховує правову позицію судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформульованої в постанові від 21.02.2020 року у справі №826/17123/18, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди мають надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність прийнятих за наслідками такої перевірки рішень, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства

Таким чином, акт перевірки позивача з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, й не має юридичної значимості, а тому прийняте на його підставі податкове повідомлення-рішення не може бути визнано правомірним.

При цьому, апелянт вказаних обставин, які вірно встановлені та оцінені судом першої інстанції, не спростував, а його доводи щодо них є помилковими, оскільки побудовані на припущеннях та невірному застосуванню норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 11.02.2019 року Головного управління ДФС у Чернівецькій області й задоволення позовних вимог.

Проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставин досліджених судом першої інстанції та висновків про задоволення позову на основі цих обставин.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ по справі «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №? 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обгрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Курко О. П. Гонтарук В. М.