Справа № 320/9568/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

19 жовтня 2020 року м. Київ № 320/9568/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Горобцова Я.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області та ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и в:

до Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області та ОСОБА_3 в якому позивачі просили суд:

- визнати протиправними та скасувати:

рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 30 від 27.01.2011 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 ;

рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 126 від 14.07.2011 про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0782 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 ;

рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 127 від 14.07.2011 про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0057, виданий на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0782 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0058, виданий на ім`я ОСОБА_3 .

В якості третьої особи позивачами визначено ОСОБА_4 .

У силу положень пункту 4 частини першої статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до вимог частини п`ятої статті 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суддя дійшов висновку, що вказаний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки у даному випадку між позивачами та відповідачем ОСОБА_3 існує спір про право на земельні ділянки площею 0,25 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0057 та площею 0,0782 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0058.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу вимог пункту 1 частини першої статті 4 КАС України, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та інших справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений порядок державної реєстрації прав, відповідно до якого державна реєстрація розпочинається із прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрації заяви в базі даних заяв. При цьому, відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 цього Закону заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Із позовної заяви вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 знаходиться у спільній частковій власності позивачів та відповідача ОСОБА_3 , що підтверджено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2007 у справі № 2-1271/07, відповідно до якого було розділено будинок АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_3 право власності 84/100 будинку АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право власності на 16/100 будинку АДРЕСА_2 і виділено їм в натурі приміщення 1-3 площею 17, 3 кв.м., частину приміщення 1-2 площею 7,3 кв.м. та господарські будівлі - сарай «Б», вбиральню «В».

Право власності позивачів ОСОБА_1 зареєстровано КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» 23.10.2008 (реєстраційний номер 25166249), а ОСОБА_5 - КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» 23.10.2008 (реєстраційний номер 25166249). Аналогічним чином було зареєстровано право власності ОСОБА_6 . В подальшому, право власності ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_2 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 226881502 від 05.10.2020, а право власності ОСОБА_6 перейшло до ОСОБА_1 , що підтверджено тією ж Інформаційною довідкою.

У статтях 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі № 520/13190/17, від 27.11.2018 у справі № 820/3534/17, Велика Палата дійшла наступних висновків: «До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Крім того, у постанові від 14.03.2018 у справі № 363/2449/14-а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що органи місцевого самоврядування можуть бути як суб`єктами приватних правовідносин, так і суб`єктами публічних правовідносин. Причому правовий статус державних чи місцевих органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права публічно-правового характеру (цивільні чи публічні) вони мають намір реалізувати.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у відносинах, які склалися між учасниками справи, сільська рада як власник землі вільна у виборі суб`єкта щодо передачі земельної ділянки в приватну власність у порядку, визначеному законом та не здійснює при цьому владні управлінські функції. Тому предметом позову є саме перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, що не є предметом розгляду за правилами КАС України (у редакції, чинній на час прийняття рішення).

У справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли через незгоду позивачів із державною реєстрацією права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки, на які видані державні акти: на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0057, виданий на ім`я ОСОБА_3 (номер та дата у непридатному для читання вигляді у зв`язку із низькою якістю його виготовлення); на право власності на земельну ділянку площею 0,0782 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0058, виданий на ім`я ОСОБА_3 (номер та дата у непридатному для читання вигляді у зв`язку із низькою якістю його виготовлення).

Вказаній державній реєстрації права власності на зазначені земельні ділянки за ОСОБА_3 передували рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 30 від 27.01.2011, № 126 від 14.07.2011 та № 127 від 14.07.2011.

Матеріали позовної заяви свідчать, що позивачі звернулися до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 30 від 27.01.2011 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 ; рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 126 від 14.07.2011 про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0782 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 ; рішення Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області № 127 від 14.07.2011 про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 , а також визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0057, виданий на ім`я ОСОБА_3 та державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0782 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:003:0058, виданий на ім`я ОСОБА_3 .

При цьому, характер спірних правовідносин та підстави, що спонукали позивачів звернутися з таким позовом до адміністративного суду, виникли з цивільно-правових відносин, пов`язаних з набуттям ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером :02:003:0057 та площею 0,0782 га з кадастровим номером :02:003:0058 по АДРЕСА_2 та виникненням у зв`язку з цим земельного спору, у якому позивачі вважають порушеними (невизнаними) їх право власності на земельні ділянки, що є пропорційною до їх часток у будинку.

Встановлені у спірних правовідносинах обставини свідчать, що позивач не погоджується із законністю підстав, які призвели до виникнення в іншої особи права власності на земельні ділянки.

З наявних матеріалів позовної заяви вбачається, що спір у цій справі не може вважатися спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи свого часу рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки та про передачу у власність земельної ділянки, не мав публічно-правових відносин саме з позивачами. Прийняті рішення стосуються права відповідача ОСОБА_3 , а не позивачів.

Отже, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а стосується захисту їх приватних інтересів, а саме права користування земельними ділянками.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.10.2020 у справі № 0670/7014/12, яка врахована судом у спірних правовідносинах.

Таким чином, для мети вирішення цього спору щодо наявності підстав для визнання протиправними та скасування рішень селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки та про передачу у власність земельної ділянки, а також визнання недійними державних актів на право власності на земельні ділянки слід встановлювати обставини, правова оцінка яких судом полягатиме у дослідженні підстав виникнення у позивачів цивільних прав та обов`язків щодо нерухомого майна (земельних ділянок), які виникли поза межами даного спору та відповідних публічно-правових відносин, що не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Визнання протиправними та скасування рішень про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки та про передачу у власність земельної ділянки за відповідачем ОСОБА_3 , а також визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки є способом захисту позивачами свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій та рішень зареєстрованого у встановленому законом порядку за нею аналогічного права на це ж майно.

Висновки аналогічного змісту викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 у справі № 826/3051/18.

Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не дії та рішення відповідача Чабанівської селищної ради, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, а приватний інтерес позивачів щодо набуття речових прав (права власності) на земельну(і) ділянку(и), яка знаходиться у спільній власності іншої фізичної особи, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Отже, спірні правовідносини, що виникли між учасниками у цій справі, не підлягають вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, спір про визнання протиправними та скасування рішень селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, про затвердження технічної документації про передачу у власність земельної ділянки та про передачу у власність земельної ділянки, які вичерпали свою дію фактом їх виконання шляхом подальшої реєстрації права власності на вказані земельні ділянки, а також визнання недійними державних актів на право власності на земельні ділянки має розглядатись як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивачів на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі Чабанівської селищної ради як співвідповідача (якщо позивачі вважають її винною у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Частиною першою статті 46 КАС України передбачено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина четверта статті 46 КАС України).

В силу вимог частини п`ятої статті 46 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Вищевказаний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Тоді як пред`явлення позову фізичними особами, зокрема, до відповідача фізичної особи ОСОБА_3 виходить за межі адміністративного судочинства, оскільки відповідачем у публічно-правовому спорі за позовом фізичної особи не може виступати також фізична особа, якою на думку позивача порушені його майнові права.

У зв`язку з цим суд зазначає, що відносини, пов`язані з набуттям та припиненням права власності на земельні ділянки, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суть, характер і зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 184/2470/13, від 06.06.2018 № 826/631/15 та від 21.11.2018 у справі № 520/13190/17, постанові Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 305/550/14-а.

У відповідності до вимог частини шостої статті 170 КАС України, суд роз`яснює позивачам, що даний спір є цивільно-правовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 19, 170, 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі № 320/9568/20 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області та ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки.

2. Роз`яснити заявникам, що даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства - Києво-Святошинським районним судом Київської області.

3. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка подала позов.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання (підписання).

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Я.В. Горобцова