Справа № 820/2619/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 р.Справа № 820/2619/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, повний текст складено 10.03.20 року по справі № 820/2619/17

за позовом ОСОБА_1

до Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

треті особи: Адміністрація Президента України , Офіс Президента України

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також - відповідач), треті особи - Адміністрація Президента України, Офіс Президента України, в якому просив суд:

- скасувати рішення Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 20.10.2016 про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України;

- зобов`язати Дергачівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області продовжити провадження за заявою ОСОБА_1 про оформлення набуття громадянства України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалено у порушення норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення відповідає приписам чинного законодавства та є таким, що прийняте з урахуванням усіх фактичних обставин. За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.10.2019. Уважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України).

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі частини десятої статті 16 Закону України «Про біженців», рішенням Державного комітету у справах національностей та міграції № 644 від 01 липня 2005 року надано статус біженця в Україні.

13 травня 2014 року громадянином ОСОБА_1 подана заява про прийняття до громадянства України з відповідними додатками.

Керуючись Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, сформована справа про прийняття до громадянства України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 була надіслана відповідачем до ГУДМС України в Харківській області, ДМС України, Комісії при Президентові України з питань громадянства.

Під час опрацювання матеріалів Адміністрацією Президента України виявлено, що громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було перевищено 90 днів при разовому виїзді за кордон протягом трьох років з моменту надання йому статусу біженця, що не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про громадянство України».

З листа Державної прикордонної служби України №254/А-4996 вбачається, що позивач виїздив за кордон двічі: з 14 квітня 2007 року по 12 серпня 2007 року до м. Делі, Індія (термін перебування 121 день) та з 20 червня 2009 року по 19 липня 2009 року до м. Дубай, Об`єднані Арабські Емірати (термін перебування 30 днів) /а.с. 19/.

Рішенням Дергачівського РВ ГУ ДМС в Харківській області від 20.10.2016 припинено провадження за заявою позивача про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» /а.с. 18/.

Фактичною підставою для прийняття оскаржуваного рішення став висновок суб`єкта владних повноважень про те, що ОСОБА_1 , перевищив встановлений строк перебування за кордоном при виїзді у приватних справах, у зв`язку з чим порушив одну з умов встановлених для прийняття до громадянства України - безперервне проживання на території України протягом трьох років з моменту надання йому статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.09.2017 у справі № 820/2619/17 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа - Адміністрація Президента України про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2017 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.09.2017 у справі № 820/2619/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30.10.2019 касаційну скаргу позивача задоволено частково, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.09.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2017 у справі № 820/2619/17 скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи згадані вище рішення, Верховний Суд зазначив, що враховуючи ті обставини, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо позбавлення позивача статусу біженця, судам попередніх інстанцій необхідно було дослідити належним чином обставини проживання останнього на території України безперервно протягом останніх трьох років, які передували його зверненню із заявою про оформлення набуття громадянства України.

Розглянувши справу і задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення спричинили настання негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Умови прийняття іноземців або осіб без громадянства до громадянства України містяться у статті 9 Закону України «Про громадянство України» та полягають у:

1) визнанні і дотриманні Конституції України та законів України;

2) поданні декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців). Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України. Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства;

3) безперервному проживанні на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний термін перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким було надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію". Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в`їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в`їзду в Україну. Для іноземців та осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту набрання чинності контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України;

4) отриманні дозволу на імміграцію. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, та на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України або які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні;

5) володінні державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі);

6) наявності законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні.

Водночас, за приписами цієї ж статті вказаного Закону, до громадянства України не приймається особа, яка: 1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид; 2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави; 3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.

Статтею 22 Закону України «Про громадянство України» визначено, що Президент України: 1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України; 2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень; 3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства.

Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлений Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Частинами другою, третьою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що чинне законодавство розрізняє правовий статус та підстави проживання в Україні таких осіб як: біженець; особа, якій надано притулок в Україні; особа, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Положення частин другої, третьої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачають, що іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України.

Натомість іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які тимчасово проживають на території України.

Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

Вказівка у Законі України «Про громадянство України» на те, що термін встановлюється з моменту визнання особи біженцем в Україні, уточнює насамперед ту обставину, що вказана умова не поширюється на осіб, які безперервно проживали на території України до визнання їх біженцями.

В статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначена умова прийняття до громадянства України, яка полягає у безперервному проживанні на законних підставах на території України з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

Зазначену умову слід трактувати як таку, яка полягає у безперервному проживанні на законних підставах на території України протягом останніх трьох років з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні.

Статтею 9 Закону України «Про громадянство України» визначено перелік осіб, які до громадянства України не приймаються.

В кожному конкретному випадку під час вирішення питання щодо прийняття іноземця до громадянства України Президент України, а також інші уповноважені суб`єкти владних повноважень, які готують Президенту України відповідні пропозиції, всесторонньо оцінюють особу, яка звернулась за отриманням громадянства із заявою разом з доданими до неї матеріалами, та, беручи до увагу різні фактори, що характеризують цю особу, вказують на мотиви цієї особи щодо прагнення стати громадянином України, реальні обставини, що можливо вплинуло на таке рішення особи.

Отже, при розгляді питання про прийняття іноземця до українського громадянства, суб`єкту владних повноважень необхідно з`ясувати чи дійсно ця особа прагне отримати громадянство України для реалізації своїх життєвих інтересів у правовому зв`язку з державою чи лише завдяки отриманню українського громадянства уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів в державі, громадянином якої вона є на момент звернення.

З матеріалів справи вбачається, що 1 липня 2005 року рішенням Державного комітету у справах національностей та міграції № 644 позивачу надано статус біженця в Україні.

ОСОБА_1 має посвідчення біженця НОМЕР_1 .

Докази щодо позбавлення позивача статусу біженця в матеріалах справи відсутні.

З моменту надання статусу біженця позивач двічі виїздив за кордон: з 14 квітня 2007 року по 12 серпня 2007 року до м. Делі, Індія (термін перебування 121 день) та з 20 червня 2009 року по 19 липня 2009 року до м. Дубай, Об`єднані Арабські Емірати (термін перебування 30 днів).

13 травня 2014 року позивач подав заяву про оформлення набуття громадянства України.

Тобто, до моменту звернення до відповідача із заявою про оформлення набуття громадянства України (13.05.2014) ОСОБА_1 безперервно проживав на території України протягом останніх трьох років, які передували його зверненню із такою заявою.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 26.06.1999 за № 39с/665, позивач одружений на ОСОБА_2 , колишній громадянці Афганістану, яка набула громадянства України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданого Дергачівським РВ ГУДМС України в Харківській області 18.11.2016 /а.с. 34, 48-49/.

Позивач є батьком двох дітей, народжених на території України ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 /а.с. 35, 36/.

Отже, станом на час розгляду справи, позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

Згідно із довідкою Міністерства внутрішніх справі України №0830658 позивач, станом на 28.01.2020, до кримінальної відповідальності не притягувався /а.с. 54/.

Крім того, позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець 01.02.2008, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців /а.с. 51, 52/.

Тобто, позивач має сталі зв`язки з державою Україна та не шкодить її інтересам.

За такого правового врегулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач має сталі сімейні стосунки, дітей, народжених на території України, дружину, яка набула громадянство України, що свідчить про реальні обставини, які впливають на прагнення позивача отримати громадянство України для реалізації своїх життєвих інтересів.

Даних про те, що позивач перебував під слідством чи судом на території Афганістану на момент звернення із заявою про прийняття до українського громадянства, матеріали справи не містять.

Окрім того, чинне законодавство не передбачає, що особа, яка здійснила виїзд з України на строк понад 90 діб протягом трьох років з дати визнання її біженцем, позбавляється права бути прийнятою до громадянства України.

Доводи та аргументи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої інстанції і свідчать про незгоду відповідача із правовою оцінкою суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року по справі № 820/2619/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Любчич І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 19.10.2020 року