Справа № 640/4764/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4764/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2020 року, суддя Шрамко Ю.Т., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БНК-Україна" до Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БНК-Україна" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, в якому просило:

- визнати протиправними дії відповідача щодо надання позивачу індивідуальної податкової консультації, оформленої листом від 27.08.2019 року №4002/6/99-99-15-03-02-15/ІПК.

- зобов`язати відповідача надати позивачу податкову консультацію, що відповідає вимогам п. 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України та містить висновок щодо практичного застосування норм права із врахуванням положень чинного законодавства щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість, який виникає на підставі тимчасових митних декларацій при ввезені позивачем нафтопродуктів на митну територію України.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем в порушення вимог законодавства надано індивідуальну податкову консультацію, (далі ІПК), яка не відповідає обов`язковим ознакам індивідуальної податкової консультації, а також безпідставно пов`язано виникнення права на податковий кредит із моментом завершення митних формальностей. Позивач звертав увагу суду на те, що оскільки тимчасова МД за типом ІМ40ТН (ТК або ТФ) підтверджує сплату ПДВ, то саме після її оформлення платник має право на віднесення суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 липня 2020 року адміністративного позову задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовнтх вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, Товариство з обмеженою відповідальністю "БНК-Україна" є юридичною особою, зареєстрованою згідно із законодавством України, та здійснює господарську діяльність з оптової торгівлі твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.

04 липня 2019 року позивачем було направлено до Державної фіскальної служби України звернення за вих. № 2266 (вх. ДФС від 04.07.2019 року №27363/6) про надання індивідуальної податкової консультації, в порядку ст. 52 Податкового кодексу України, в письмовій формі з питання формування податкового кредиту з податку на додану вартість, який виникає при ввезенні позивачем нафтопродуктів на митну територію України. У зверненні позивач просив надати податкову консультацію з наступних питань:

- чи є тимчасова митна декларація (далі - тимчасова МД, МД) митною декларацією для цілей оподаткування й адміністрування податку на додану вартість (надалі - ПДВ)?

- чи підтверджує тимчасова митна декларація сплату ПДВ при ввезенні товарів на митну територію України, якщо митне оформлення здійснювалося на підставі тимчасової митної декларації і, відповідно, посвідчує право на віднесення ПДВ до податкового кредиту ПДВ?

- чи має право позивач формувати податковий кредит ПДВ при ввезені нафтопродуктів на митну територію України на підставі тимчасової митної декларації?

- чи відображається і, якщо так, то коли, сплачений Позивачем ПДВ при ввезені нафтопродуктів на митну територію України на підставі тимчасової митної декларації у системі електронного адміністрування ПДВ?

ІПК не було надано позивачеві у термін передбачений п. 52.1 ст. 52 ПК України, який з урахуванням продовження на 10 календарних днів - закінчувався 08.08.2019 року. У зв`язку з цим, позивач 23.08.2019 року звернувся до відповідача із листом № 2832 і лише - 02.09.2019 року поштовим зв`язком ТОВ "БНК-Україна" отримало оскаржувану ІПК.

Відповідач у відповідь надіслав податкову консультацію від 27 серпня 2019 року №4002/6/99-99-15-03-02-15/ІПК, у якій прийшов до висновку, що при здійсненні операцій із ввезення товарів на митну територію України податковий кредит з ПДВ формується платником на підставі належним чином оформленої додаткової митної декларації та за умови сплати суми податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 ст. 187 Кодексу. Тому, по тимчасовій митній декларації формування податкового кредиту не відбувається.

Не погоджуючись з наданою податковим органом відповіддю, вважаючи її протиправною та такою, що суперечить нормам податкового законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У відповідності до п. п. 14.1.172 п. 14.1. ст. 14 ПК України податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно п. п. 14.1.1721 п. 14.1. ст. 14 ПК України індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Відповідно до п. п. 14.1.173 п. 14.1. ст. 14 ПК України узагальнююча податкова консультація - оприлюднення позиції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, що склалася за результатами узагальнення індивідуальних податкових консультацій, наданих контролюючими органами платникам податків, та/або у разі виявлення обставин, що свідчать про неоднозначність окремих норм такого законодавства.

У відповідності до ст. 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Згідно з ст. 53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

Положення абзацу першого цього пункту застосовуються до індивідуальної податкової консультації, за умови що вона зареєстрована в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій.

У разі коли положення індивідуальної податкової консультації суперечать положенням узагальнюючої податкової консультації, застосовуються положення узагальнюючої податкової консультації.

Платник податків та/або податковий агент, які діяли відповідно до податкової консультації, не звільняються від обов`язку сплати податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом.

Платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Отже, податкова консультація (індивідуальна), як методична й практична допомога платнику податків при виконанні ним податкового обов`язку, фактично, за всіма процедурами (нарахування та сплата платежів, пені, штрафних санкцій, оскарження дій контролюючих органів тощо):

1) надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності;

2) має індивідуальний характер і може використовуватися лише платником податків, якому така консультація надана;

3) не може встановлювати (змінювати чи припиняти) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування;

4) має мету - викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

При цьому платнику податків надано право оскаржити до суду, як правовий акт індивідуальної дії, податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Виходячи із змісту положень наведених вище норм ПК України, обов`язковими складовими письмової податкової консультації є: опис питань, що порушуються платником податків; обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків; висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №826/2032/16 та від 22.10.2019 року у справі №520/10111/18.

Як убачається із матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "БНК-Україна" 04 липня 2019 року направлено до Державної фіскальної служби України звернення за вих. № 2266 (вх. ДФС від 04.07.2019 року №27363/6) про надання індивідуальної податкової консультації, в порядку ст. 52 Податкового кодексу України, в письмовій формі з питання формування податкового кредиту з податку на додану вартість, який виникає при ввезенні позивачем нафтопродуктів на митну територію України. У зверненні позивач просив надати податкову консультацію з наступних питань:

- чи є тимчасова митна декларація (далі - тимчасова МД, МД) митною декларацією для цілей оподаткування й адміністрування податку на додану вартість (надалі - ПДВ)?

- чи підтверджує тимчасова митна декларація сплату ПДВ при ввезенні товарів на митну територію України, якщо митне оформлення здійснювалося на підставі тимчасової митної декларації і, відповідно, посвідчує право на віднесення ПДВ до податкового кредиту ПДВ?

- чи має право позивач формувати податковий кредит ПДВ при ввезені нафтопродуктів на митну територію України на підставі тимчасової митної декларації?

- чи відображається і, якщо так, то коли, сплачений Позивачем ПДВ при ввезені нафтопродуктів на митну територію України на підставі тимчасової митної декларації у системі електронного адміністрування ПДВ?

Колегія суддів зазначає, що питання формування податкового кредиту з ПДВ врегульоване Розділом V ПК України "Податок на додану вартість".

Згідно з приписами п.п. "в" п. 185.1. ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з ввезення товарів на митну територію України.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачено, що для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до пункту 187.8 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Пунктом 206.1. ст. 206 ПК України закріплено, що під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.

Аналогічний обов`язок щодо сплати ПДВ при імпорті товарів, до дня або в день подання МД, зберігає свою дію і в разі імпорту товару з оформленням тимчасової МД.

Згідно з п. 201.12 ст. 201 ПКУ визначено, що у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Оскільки порушене позивачем питання у зверненні про надання індивідуальної податкової консультації у письмовій формі стосується, зокрема, права на формування податкового кредиту ПДВ при ввезенні нафтопродуктів на митну територію України на підставі тимчасових митних декларацій, застосуванню підлягають норми Глави VІІІ МК України "Митне оформлення".

Згідно положень МК України вбачається декілька видів митних декларацій.

Статтею 258 МК України (тут і далі по тексту рішення - в редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачено, що під митною декларацією, заповненою у звичайному порядку, розуміється митна декларація, що містить обсяг відомостей (даних), достатній для завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення у заявлений митний режим.

Згідно з приписами ст. 259 МК України попередня митна декларація (інший документ, що може використовуватися замість митної декларації відповідно до статті 94 цього Кодексу) подається до ввезення в Україну товарів, транспортних засобів комерційного призначення (у тому числі з метою транзиту) або після їх ввезення, якщо ці товари, транспортні засоби перебувають на території пункту пропуску через державний кордон України.

У відповідності ч. 1, 4 ст. 260 МК України якщо декларант або уповноважена ним особа не володіє точними відомостями про характеристики товарів, необхідні для заповнення митної декларації у звичайному порядку, вона може подати митному органу тимчасову митну декларацію на такі товари за умови, що вона містить дані, достатні для поміщення їх у заявлений митний режим, та під зобов`язання про подання додаткової декларації у строк не більше 45 днів з дати оформлення тимчасової митної декларації.

Періодична митна декларація може подаватися на регулярне переміщення через митний кордон України товарів однією і тією ж особою на одних і тих же умовах та підставах протягом не більше 180 днів та під зобов`язання про подання додаткової декларації на товари, переміщені за періодичною митною декларацією протягом попереднього календарного місяця, у порядку та на умовах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, ч. 10 ст. 260 МК України передбачено, оформлення органом доходів і зборів тимчасової або періодичної митної декларації передбачає необхідність виконання вимог цього Кодексу, передбачених для поміщення товарів в обраний митний режим та сплати митних платежів або забезпечення їх сплати відповідно до розділу X цього Кодексу.

У свою чергу поняття "митні платежі" розкрито у п. 27) ст. 4 МК України, згідно якого до митних платежів відносяться: а) мито; б) акцизний податок із ввезених на митну територію України підакцизних товарів (продукції); в) податок на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів (продукції).

Згідно з ч.1 ст. 261 МК України у разі подання відповідно до статей 259 і 260 цього Кодексу попередньої, тимчасової або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати органу доходів і зборів додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, за вимогами МК України, у редакції чинній на момент спірних правовідносин, існували чотири види митних декларацій:

- митна декларація, заповнена у звичайному порядку (стаття 258 МКУ);

- попередня митна декларація (стаття 259 МКУ);

- тимчасова та періодична митні декларації (стаття 260 МКУ);

- додаткова декларація (стаття 261 МКУ).

Водночас, у п. 201.12 ст. 201 ПК України не вказано, яка з перелічених МД, оформлених відповідно до вимог законодавства, є виключною підставою для формування податкового кредиту.

Згідно з ст. 260 МК України тимчасова митна декларація оформляється, якщо імпортер не має точної інформації про товари, що ввозяться, необхідної для заповнення звичайної МД. Оформлення тимчасової МД не звільняє імпортера від сплати або забезпечення сплати митних платежів, передбачених при випуску товарів у вільний оборот у заявленому митному режимі, одним з яких є податок на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів (ч.ч. 1, 10 ст. 260 МК України).

У відповідності до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України одним з принципів податкового законодавства є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

У разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків (п. 56.21 ст. 56 ПК України).

Згідно з п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Пунктом 200.4. ст. 200 ПК України закріплено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сплата до бюджету ПДВ за тимчасовою митною декларацією надає імпортеру право на отримання податкового кредиту (сума ПДВ, сплачена при митному оформленні на підставі тимчасової МД, підлягає включенню до податкового кредиту).

Крім того, наведені норми податкового законодавства не містять імперативних приписів саме щодо неможливості включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених на підставі тимчасової митної декларації.

Колегія суддів зазначає, що у п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE ("Рисовський проти України") заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу "належного урядування", відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Крім того, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, у матеріалах справи міститься лист Міністерства фінансів України від 14.01.2020 року № 11310-08-5/1004, у якому визнано, що до податкового кредиту з податку на додану вартість відносяться суми податку, які сплачені при здійсненні операцій із ввезення товарів на митну територію України, на підставі тимчасових митних декларацій, оформлених відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до висновку Ради науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім. В.М. Корецького НАН України від 24.01.2020 року № 126/18-е науково-правової експертизи, виконаної на запит ТОВ "БНК-Україна", подання декларації до митних органів є юридичним фактом, який тягне за собою настання юридичних наслідків, у тому числі, стосовно сплати податків. При цьому, датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення. У висновку також зазначено, що будь-який варіант сплати ПДВ при ввезенні товарів на територію України - як за тимчасовою та додатковою, чи лише за завершальною митною декларацією - не несе негативних наслідків для бюджету, оскільки право на податковий кредит виникає у платника податків лише після сплати податку до бюджету за податковими зобов`язаннями. Тому, ТОВ "БНК-України" має право на віднесення сум податку до податкового кредиту на підставі тимчасової митної декларації, зареєстрованої та прийнятої органом доходів і зборів, якщо під час її оформлення Товариство сплатило до бюджету податок на додану вартість.

Також, позивачем надано експертний висновок Науково-дослідного центру індустріальних проблем розвитку НАН України від 17.01.2020 року № 02/06 щодо правомірності формування податкового кредиту з ПДВ при здійсненні зовнішньоекономічних операцій з імпорту товарів, згідно якого тимчасова митна декларація, як і митна декларація, заповнена у звичайному режимі, підтверджує сплату податку та виступає документом, що посвідчує право імпортера на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі ввезення товарів на митну територію України. ПК України оперує виключно терміном "митна декларація" без зазначення конкретних її типів, тому для формування податкового кредиту згідно з п. 201.12 ст. 201 ПКУ ключовою ознакою є не тип декларації, а її оформлення відповідно до вимог законодавства, а також підтвердження цією декларацією факту сплати податку.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 20.01.2020 року (вх.№0226 від 24.01.2020 року у ТОВ "БНК-Україна") у відповідь на звернення позивача було поінформовано ТОВ "БНК-Україна" про те, що 16 січня 2020 року Верховна Рада України ухвалила в цілому законопроект від 30.08.2019 року (реєстраційний № 1210) "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", одним із положень якого (зміни до статті 198 розділу V Податкового кодексу України) врегульовано спірне питання щодо формування податкового кредиту на підставі тимчасових митних декларацій.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що 23 травня 2020 року набрав чинності Закон № 466, яким було усунуто двозначність розуміння поняття "митна декларація" шляхом внесення уточнення у абзац 1 п. 198.6 ст. 198 ПК України та викладено його в уточненій редакції, а саме - "не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу."

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що податковий орган діяв протиправно, оскільки не забезпечив належного розгляду порушеного платником податків питання та фактично не надав відповіді по суті порушених платником податків питань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації Державної фіскальної служби України, оформлену листом від 27.08.2019 року №4002/6/99-99-15-03-02-15/ІПК та зобов`язання відповідача надати податкову консультацію, що відповідає вимогам п. 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.