Справа № 460/5066/20
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2020 року м. Рівне №460/5066/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доТернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку
про визнання дій та відмови протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просить:

визнати протиправними дії відповідача відносно позивача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільнені, за період з 27.11.2018 по 23.03.2020;

визнати протиправною відмову відповідача щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 27.11.2018 по 23.03.2020, з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 27.11.2018 по 23.03.2020, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Мотивуючи вимоги позову зазначав, що під час його звільнення, відповідачем не було вчасно проведено повний розрахунок з усіх видів його забезпечення, а саме: не виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі №460/1717/19 його позов було задоволено та зобов`язано Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2016, 2017,2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення позивача 28.11.2018. Зобов`язано Тернопільський зональний відділ Військової служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 02.06.2016 по 27.11.2018. На виконання вказаного рішення суду, 26.03.2020 на його картковий рахунок були перераховані грошові кошти в сумі 28899,49 грн. Вказував, що 22.05.2020 він звернувся до відповідача з проханням нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку - з 27.11.2018 по 23.03.2020. Проте, відповідач листом від 19.06.2020 відмовив у проведенні відповідних виплат. На його переконання, проведення відповідачем остаточного розрахунку з ним було здійснено з затримкою та порушенням ст.116, 117 КЗпП України, що є підставою для його звернення з позовною заявою до суду про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто затриманні розрахунку при звільненні. Просив позво задовольнити.

Ухвалою суду від 20.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена у відзиві на позов, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Зазначив на обґрунтування такої позиції про те, що у законодавстві, яке регулює військову сферу, питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено. Проте, це не дає підстав застосовувати для врегулювання спірного питання норм трудового законодавства. Наголошував, що для застосування положень ст.117 КЗпП України визначальними є такі юридично значимі обставини, як вина роботодавця, невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З покликанням на висновки Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 в справі №21-1765a15) та практику Європейського Суду з прав людини зазначав, що ст.117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (а.с.30-32).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 2016 року проходив військову службу у Тернопільському зональному відділі Військової служби правопорядку.

З 2007 року позивач має статус учасника бойових дій, а у 2015 році безпосередньо приймав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 та довідкою від 16.12.2015 №832.

Наказом начальника Тернопільського ЗВ ВСП від 28.11.2019 №237 позивача звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я), на підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.11.2019 №625.

Судом також встановлено, що під час звільнення з військової служби позивачу не було проведено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що змусило позивача здійснювати захист своїх прав у суді.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі №460/1717/19, що набрало законної сили 18.02.2020, позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не включення до наказу начальника Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку від 28.11.2018 №237 (по строковій службі) пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення та індексації за період з 02.06.2016 по 27.11.2018.

Зобов`язано Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2016, 2017,2018 роки виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення позивача 28.11.2018.

Зобов`язано Тернопільський зональний відділ Військової служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 02.06.2016 по 27.11.2018.

На виконання даного судового рішення, відповідачем 26.03.2020 здійснено перерахування ОСОБА_1 на його картковий рахунок нарахованої грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 28181,34 грн.(сума операції: 28,466 грн., комісія: 284,66 грн.) (а.с.12).

Отже, фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби було здійснено відповідачем лише 26.03.2020 (дата останньої виплати), що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача та не заперечено відповідачем.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Згідно із довідки-розрахунку від 09.10.2020 № 1/3263, яка відповідачем надана суду на виконання ухвали про витребування доказів від 05.10.2020, середньоденне грошове забезпечення позивача за період вересень-жовтень 2018 року становить 536,38 грн. (а.с.43).

Наказом начальника Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 28.11.2018 №237, позивача виключено зі списків особового складу частини з 28.11.2018.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі №460/1717/19, що набрало законної сили 18.02.2020, відповідачем виконано шляхом виплати позивачу 26.03.2020 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної його додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 28181,34 грн., про що стверджує позивач та не заперечується відповідачем.

Відтак, сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2018 по 26.03.2020 (485 календарних днів) становить (485*536,38 грн.) 260144,30 грн.

Разом з тим, в рамках зазначеної справи суду необхідно звернути увагу на п. 39 постанови від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, де Велика Палата Верховного Суду констатувала, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин справи та враховуючи висновки, викладені у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

На день виключення із списків особового складу військової частини (28.11.2018) позивач не заявляв вимогу про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, з невиплатою яких позивач пов`язує право на стягнення середнього заробітку у цій справі, хоча наказом начальника Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 28.11.2018 №237, яким виключено позивача зі списків особового складу частини з 28.11.2018, чітко визначено перелік розрахунків, які проведено з військовослужбовцем.

Крім того, суд зазначає, що тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, пов`язана із нечіткістю чинного законодавства та відсутністю бюджетних асигнувань на вказані видатки.

Також, судом встановлено, що рішення у справі № 460/1717/19 щодо виплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення набрало законної сили 18.02.2020. Відповідачем таке рішення виконано в короткі строки 26.03.2020. Отже, відповідачем цілком оперативно виплачено позивачу належні суми при звільненні, що впливає на ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

У справі № 460/1717/19, розмір заборгованості відповідача, щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, а саме: грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, є значно менший, ніж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд бере до уваги наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу належності позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, який вирішувався у судовому порядку.

З огляду на вказані обставини, зокрема наявність спору з приводу належності позивачу сум на день звільнення, розмір недоплаченої суми при звільненні 28181,34 грн. разом), розмір цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації та індексації грошового забезпечення.

Тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме критеріям визначення розміру відповідальності відповідача зазначеним у постановах Великої Палати Верховного Суду, необхідність зменшення розміру стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до 32719,06 грн., за весь період прострочення виплати належних позивачу при звільненні сум.

За результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 32719,06 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень частково обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. А тому поданий позов необхідно задовольнити частково.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України відсутні, позаяк, на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, а докази понесення інших судових витрат, учасниками справи суду не надано.

Повний текст рішення складено з урахуванням часу тимчасової непрацездатності головуючого судді в даній справі.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку (вул.Дубовецька, 1, м. Тернопіль, 46002, ) про визнання дій та відмови протиправними, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2018 по 26.03.2020.

Стягнути з Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2018 по 26.03.2020 в сумі 32719 (тридцять дві тисячі сімсот дев`ятнадцять) грн. 06 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 21 жовтня 2020 року.

Суддя С.А. Борискін