Справа № 9901/185/20
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 жовтня 2020 року

Київ

справа №9901/185/20

адміністративне провадження №П/9901/185/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Блажівської Н.Є., суддів: Білоуса О.В., Шипуліної Т.М., Ханової Р.Ф., Желтобрюх І.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Івашків Р.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника Вищої ради правосуддя - Нарольської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції питання щодо дотримання ОСОБА_1 строків звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя про визнання нечинними та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В

17 липня 2020 року ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (надалі також - Відповідач 1, ВККС України) та Вищої ради правосуддя (надалі також - Відповідач 2, ВРП) про визнання нечинними та скасування рішень:

- Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 9 червня 2015 року № 1779/дн-15 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді ОСОБА_1 ;

- Вищої ради юстиції (надалі також - ВРЮ) від 15 жовтня 2015 року про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного господарського суду.

Також ОСОБА_1 просила поновити строк звернення до адміністративного суду із вказаним позовом.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без руху з огляду на визнання наведених Позивачем підстав пропуску строку звернення до суду неповажними та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали Позивачем подано заяву про поновлення строку звернення з адміністративним позовом.

Верховний Суд ухвалою від 11 вересня 2020 року відкрив провадження у справі та зазначив, що на стадії відкриття провадження у справі суд обмежений можливістю з`ясування обставин поважності причин пропущення строку звернення до суду.

Вища рада правосуддя на адресу Верховного Суду надіслала клопотання, в якому з посиланням на обставини пропуску строку звернення до суду та положення Кодексу адміністративного судочинства України просила позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.

У судовому засіданні Позивач просила задовольнити подану нею заяву та визнати поважними підстави пропуску строку звернення до суду.

У судовому засіданні представник Відповідача просив ухвалити рішення про залишення позову без розгляду.

Заслухавши Позивача та представника Відповідача, дослідивши матеріали позовної заяви та проаналізувавши наведені доводи та аргументи щодо дотримання строків звернення до суду, Суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частина четверта статті 22 КАС України передбачає, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя.

Частиною третьою статті 3 КАС України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними) (пункт п`ятий).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватись лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Аналогічні положення щодо строку звернення до суду у справах про звільнення із публічної служби визначались і частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції, що була чинною на час прийняття відповідних оскаржуваних у цій справі індивідуальних актів.

Пунктом 17 частини четвертої статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом частини третьої статті 122 КАС України строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ця норма означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що спір виник з приводу проходження позивачем публічної служби та її припинення, до спірних правовідносин має застосовуватись місячний строк звернення до суду, а вирішальним для визначення додержання особою такого строку є встановлення часу, коли особа фактично дізналася або повинна була дізнатися про зміст оскаржених рішень.

При вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ).

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії", ЄСПЛ дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" (Заява №23436/03) погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

У постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 9901/896/18 (провадження № 11-33заі19) Великою Палатою Верховного Суду висловлено, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Підсумовуючи зазначене, реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, зокрема в спорах, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 послалась на те, що вона перебувала на території Автономної Республіки Крим і не змогла реалізувати своє право на звернення до суду у визначений законодавством термін. При цьому труднощі у перетині кордону з тимчасово окупованої території Кримського півострову були обумовлені політичною ситуацією в Україні, пов`язаною із перебуванням на посаді Президента України ОСОБА_2 . За твердженням Позивача, до 2019 року вона не була впевнена в безпечному проїзді в Україну, не могла розраховувати на неупереджений суд і неупередженість правоохоронних органів України.

ОСОБА_1 зазначила, що вона оскаржувала в судовому порядку постанову Верховної Ради України про її звільнення з посади судді, проте рішенням Верховного Суду від 14 червня 2018 року у задоволенні позову їй відмовлено, незважаючи на наявність судової практики, яка підтверджує протиправність поведінки суб`єкта владних повноважень у подібних правовідносинах, що виникли між нею та парламентом.

Із зміною режиму влади в Україні, як вказує Позивач, у неї з`явилась можливість у травні 2019 року отримати у Вищій раді правосуддя копію оскаржуваного рішення, безпосередньо ознайомитися з викладеними у ньому фактами і висновками та оскаржити його до суду. Проте, у зв`язку із сімейними обставинами, своєю хворобою та хворобою матері ОСОБА_3 вона не змогла залишитись в Києві під час вирішення судом питання про прийняття адміністративного позову до провадження Касаційного адміністративного суду та постановлення відповідних ухвал про залишення позовної заяви без руху, про повернення позовної заяви, а тому відповідні ухвали не отримувала, не була обізнана про рух справи, не могла повідомити суд про нову адресу для листування.

Щодо можливості отримати відомості про рішення ВККС, Вищої ради юстиції та відомості про судові рішення через мережу Інтернет Позивач зазначила, що відповідні сайти в мережі Інтернет на території Криму були заблоковані і вона не мала до них доступу в об`ємі, необхідному для ознайомлення з текстом відповідних рішень.

При цьому Позивач заперечила отримання нею та її представником копії ухвали про повернення позову від 19 грудня 2019 року та копії рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів.

Надаючи оцінку доводам Позивача щодо поважності підстав пропуску строку звернення до суду із цим позовом, Суд звертає увагу на таке.

З метою встановлення обставин щодо поважності підстав пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 . Верховний Суд на підставі службової записки ознайомився із матеріалами справи №800/125/17 (800/559/16) за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про скасування постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1606-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв`язку з порушенням присяги судді, а також із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії №640/16582/19 (адміністративне провадження №П/9901/530/19).

Так, за змістом даних в системі "Діловодство спеціалізованого суду" та Єдиного державного реєстру судових рішень 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом до Вищої ради правосуддя, Верховної Ради України, в якому, з урахуванням уточнень до позову, та ухвали Верховного Суду від 22 березня 2018 року, якою закрито провадження у справі № 800/125/17 (800/559/16), в частині позовних вимог до Вищої ради правосуддя, просила скасувати Постанову Верховної Ради України від 29 червня 2016 року № 1606-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв`язку з порушенням присяги судді. За результатами розгляду цієї позовної заяви рішенням Верховного Суду від 14 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Це рішення залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2019 року.

Ухвалюючи рішення у справі №800/125/17 (800/559/16), суди посилались на прийняття ВРЮ та ВККС України оскаржуваних у цій справі рішень, при цьому копії таких рішень, як свідчить зміст ухвалених у справі рішень, а також сама справа, з якою ознайомлювався суд на підставі службової записки, додавались представниками сторін у судовому процесі.

А відтак, ОСОБА_1 була обізнана про порушення своїх прав та інтересів відповідними оскаржуваними рішеннями Вищої кваліфікаційної комісії суддів від 9 червня 2015 року № 1779/дн-15 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді ОСОБА_1 та ВРЮ від 15 жовтня 2015 року про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Київського апеляційного господарського суду саме на час розгляду справи 800/125/17 (800/559/16) в суді, тобто протягом 2017-2018 років.

Посилаючись на нестабільну політичну ситуацію в Україні до травня 2019 року, що на думку ОСОБА_1 , свідчить про упереджене ставлення судових та правоохоронних органів до неї, як на підставу неможливості своєчасного подання позову, остання не надає на підтвердження цього жодних належних та допустимих доказів.

Не надано й доказів наявності відповідних захворювань у матері ОСОБА_1 та безпосереднього догляду останньою за нею.

Не є такими, що свідчать про об`єктивну неможливість реалізації Позивачем права звернення до суду із позовом до Відповідачів, є і доводи про те, що ОСОБА_1 певний час перебувала у стані тимчасової непрацездатності.

Так, на підтвердження цих обставин, надано довідку клініки "Генезис" від 3 серпня 2020 року. Згідно із відомостями, що містяться у цій довідці, 21 квітня 2015 року ОСОБА_1 було проведено оперативне втручання з метою корекції вальгусної деформації пальців ніг (зняття штіфтів у грудні 2015 року); 12 березня 2016 року лапаросткопічним методом здійснено холесципектомію, 12 вересня 2016 року- оперативне втручання з приводу холедохолітіазу, 17 квітня 2017 року - оперативне втручання з діагнозом діаграмагальна грижа стравоходу; з 2 по 16 жовтня 2017 року, з 12 по 26 березня 2018 року, з 8 по 22 жовтня 2018 року та з 8 по 22 квітня 2019 року перебувала на стаціонарному лікуванні.

Разом з тим, ця довідка підтверджує наявність певних захворювань у Позивача у відповідні періоди, проте не вказує на неможливість подання позову у інший час, відмінний від зазначеного у довідці, у межах строку звернення до суду. Таким чином зазначені обставини не позбавляли можливості Позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права протягом понад 4 років.

Суд звертає увагу на те, що, отримавши 29 травня 2019 року (як зазначає Позивач) повний текст прийнятого Вищою радою юстиції рішення від 15 жовтня 2015 року, із позовом про його оскарження Позивач вперше звернулась до суду 29 серпня 2019 року, тобто через 3 місяці з моменту його отримання.

При цьому, згідно з інформацією, що міститься в системі "Діловодство спеціалізованого суду" та згідно із матеріалами справи № 800/125/17 (800/559/16), 29 травня 2019 року, 8 липня 2019 року, 22 липня 2019 року, 26 липня 2019 року ОСОБА_4 зверталась безпосередньо до Верховного Суду із заявами, пов`язаними із видачею рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ознайомленням із матеріалами справи і у липні 2019 року безпосередньо ознайомлювалась із матеріалами справи № 800/125/17 (800/559/16), а тому в цей час перебувала на території України, проте з позовом до ВРП вперше звернулась 29 серпня 2019 року.

Суд звертає увагу на те що цей позов до ВРП ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 вересня 2019 року на підставі статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України передано на розгляд до Верховного Суду, ухвалою Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року залишений без руху, а ухвалою від 17 грудня 2019 року у справі №640/16582/19 - повернутий.

Ухвалу Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі №640/16582/19 Верховним Судом надіслано за адресою, вказаною Позивачем у позові, а саме вул. Коновальця, буд. 3, офіс 29, м. Київ, 03150, і отримано згідно з поштовим відправленням № 140 27 грудня 2019 року особисто.

А відтак Позивач безпідставно посилається на неотримання цього рішення.

Про безпідставність доводів Позивача щодо неотримання ухвали від 17 грудня 2019 року свідчить й додані до позовної заяви оригінал супровідного листа Верховного Суду від 20 грудня 2019 року, яким скерована відповідна ухвала на адресу Позивача, та копія завіреної помічником судді копії ухвали від 17 грудня 2019 року.

З урахуванням наведеного та зважаючи на ненадання належних і допустимих доказів на підтвердження неможливості реалізації свого права на звернення до суду із позовом у визначений процесуальним законом строк наведені у заяві про поновлення строку на звернення із позовом до суду доводи є необґрунтованими.

До того ж Суд звертає увагу на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" карантин на території України введено з 12 березня 2020 року, разом з тим Позивачем не зазначено жодних об`єктивних обставин, що б давали підстави вважати поважними підстави, що зумовили несвоєчасне звернення до суду із цим позовом до 11 березня 2020 року, адже строк звернення до суду із цим позовом сплив до цього часу.

В аспекті спірних правовідносин слід зазначити, що повідомлені Позивачем обставини не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними підстав пропуску строку на звернення до суду та поновлення такого строку.

Суд в ухвалі про відкриття провадження у справі зазначив, що вирішення питання дотримання Позивачем передбачених статтею 122 КАС України строків звернення до суду відбуватиметься в судовому засіданні. В ході судового розгляду суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", пункту 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України").

За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі "МПП "Голуб" проти України", право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними меж.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинство України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

За змістом частини третьої та четвертої цієї статті про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена. Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

З урахуванням наведеного необхідно задовольнити клопотання Вищої ради правосуддя щодо залишення без розгляду позову, визнати наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду неповажними та залишити позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя про визнання нечинними та скасування рішень без розгляду.

Керуючись статтями 123, 167, 169, 243, 248, 256, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Вищої ради правосуддя щодо залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя про визнання нечинними та скасування рішень задовольнити.

Визнати неповажними наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя про визнання нечинними та скасування рішень залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Судді Верховного Суду: Н.Є. Блажівська

О.В. Білоус

Т.М. Шипуліна

Р.Ф. Ханова

І.Л. Желтобрюх