Справа № 160/9248/19
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/9248/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 160/9248/19 (суддя І інстанції Луніна О.С.)

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про обов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 11 травня 2019 року № Ф-8425-53/12; від 16 серпня 2019 року № Ф-8425-53/12.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у позові відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами позову. Вказує, що дійсно зареєстрований як фізична особа-підприємець з липня 2006 року, проте підприємницькою діяльністю не займався, подавав пакет документів для припинення підприємницької діяльності як до Пенсійного органу, так і податкового. Вказує, що працює в АТ «Укрзалізниця» і єдиний соціальний внесок сплачує з його заробітку роботодавець. 15 травня 2019 року за заявою позивача державним реєстратором здійснено реєстраційний запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 (далі позивач) зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) як фізична особа-підприємець з 14.07.2006, перебував на обліку у ГУ ДФС у Дніпропетровській області як платник єдиного внеску, а 15.05.2019 підприємницька діяльність позивача була припинена.

На підставі відомостей інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) останнім було проведено нарахування в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості станом на 30.01.2019 становила 18276,72 грн.

4 лютого 2019 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області сформовано та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8425-53/12 на загальну суму боргу 18276,72 грн., у т.ч.: недоїмка 18276,72 грн. (а.с. 12)

23.05.2019, не погодившись із зазначеною вимогою, позивач оскаржив її до ДФС України.

27 червня 2019 року, за результатами розгляду скарги позивача, ДФС України прийнято рішення, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.02.2019 № Ф-8425-53/12 скасовано, оскільки остання сформована з порушенням термінів направлення, та вирішено вважати відкликаною з дня прийняття даного рішення, скаргу від 23.05.2019 б/н задоволено частково та зобов`язано ГУ ДФС у Дніпропетровській області сформувати та направити нову вимогу. (а.с. 26-27)

Під час проведення інвентаризації, які обліковуються в інтегрованій картці платника єдиного внеску по коду бюджетної класифікації 71040000 (далі-ІПК) ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі були нараховані щоквартальні нарахування за 2017 рік, строк сплати 09.02.2018- 8448 грн; за І квартал 2018 року, строк сплати 19.04.2018 2457,18 грн; за ІІ квартал 2018 року, строк сплати 19.07.2018 2457,18 грн; за ІІІ квартал 2018 року, строк сплати 19.10.2018 2457,18 грн. Заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 30.11.2018 складала 15891,24 грн. Крім того, контролюючим органом в автоматичному режимі були нараховані щоквартальні нарахування ФОП ОСОБА_1 до моменту припинення підприємницької діяльності, а саме: за І квартал 2019, строк сплати 19.04.2019 2457,18 грн. Згідно з цим заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 30.04.2019 складала 21030,9 грн.

11 травня 2019 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області сформовано та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8425-53/12 на загальну суму боргу 21030,9 грн, у т.ч.: недоїмка 21030,9 грн. (а.с. 11)

29.07.2019, не погодившись із зазначеною вимогою, позивач оскаржив її до ДФС України.

2 вересня 2019 року, за результатами розгляду скарги позивача, ДФС України прийнято рішення, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-8425-53/12 скасовано, оскільки остання сформована з порушенням термінів направлення, та вирішено вважати відкликаною з дня прийняття даного рішення, скаргу від 29.07.2019 б/н задоволено частково та зобов`язано ГУ ДФС у Дніпропетровській області сформувати та направити нову вимогу. (а.с. 25)

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) останнім було проведено нарахування в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості станом на 31.07.2019 становила 18276,72 грн.

16 серпня 2019 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області сформовано та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8425-53/12 на загальну суму боргу 18276,72 грн, у т.ч.: недоїмка 18276,72 грн. (а.с. 12)

Не погоджуючись з винесеними відповідачем вимогами про сплату боргу з єдиного внеску від 11 травня 2019 року та від 16 серпня 2019 року за № Ф-8425-53/12, вказуючи те, що одночасна сплата ним єдиного внеску як фізичною особою-підприємцем, і як фізичною особою, що працює на умовах трудового договору в АТ «Укрзалізниця» (за яку сплачує роботодавець), є подвійною сплатою єдиного внеску, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є окремими платниками єдиного внеску, незалежно від того, чи є вони одночасно найманими працівниками, за яких внесок сплачує також роботодавець, оскільки Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" чітко розмежовує платників єдиного внеску, у цьому випадку роботодавців та фізичних осіб-підприємців, та не встановлює для останніх будь-яких інших пільг, крім тих, які передбачені у ч. 4 ст. 4 цього Закону. Суд вказав, що оскільки позивач припинив свою підприємницьку діяльність 15.05.2019, тобто після прийняття оскаржених вимог, відтак, у спірний період позивач мав статус платника єдиного внеску як фізична особа-підприємець та офіційно не припинив підприємницьку діяльність, тому винесені податковим органом вимоги є правомірними і законними, та скасуванню не підлягають.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18).

Згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) у 2017-2018 роках, першому-другому кварталі і липні місяці 2019 року єдиний соціальний внесок за позивача сплачений роботодавцем (код 40123454 Філія «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерного товариства «Українська залізниця»).

Отже, ОСОБА_1 був найманим працівником, відповідно застрахованим і у 2017-2018 роках, першому-другому кварталі і липні місяці 2019 року платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі не меншому за мінімальний за нього був його роботодавець Філія «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ().

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судами обох інстанцій не встановлено. Відповідач у відзиві на позов про наявність таких доходів також не зазначав.

Апеляційний суд зауважує, що факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби у 2017-2018 роках, першому-другому кварталі і липні місяці 2019 року не змінює наведених вище висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у 2017-2018 роках, першому-другому кварталі і липні місяці 2019 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

За таких підстав, ураховуючи все зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена вимога від 16 серпня 2019 року № Ф-8425-53/12 щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі 18276,72 грн, яка виникла станом на 31.07.2019 є протиправною і підлягає скасуванню.

Однак все наведене вище залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до прийняття судом рішення, із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Крім цього, у позові позивач просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 11 травня 2019 року № Ф-8425-53/12 на суму 21030,9 грн, яка виникла станом на 30.04.2019.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вказує таке.

Положеннями частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до податкового органу вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це податкового органу, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 20 календарних днів з дня отримання скарги на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Наведене свідчить про те, що у разі, якщо у платника наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску контролюючі органи формують вимогу про сплату недоїмки та направляють її платнику, який може її узгодити, або оскаржити її, зокрема, в адміністративному порядку. У такому випадку скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до податкового органу вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів з дня отримання такої вимоги, у свою чергу, податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 20 календарних днів з дня отримання скарги.

Апеляційним судом встановлено, що під час проведення інвентаризації, які обліковуються в інтегрованій картці платника єдиного внеску по коду бюджетної класифікації 71040000 (далі-ІПК) ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі були нараховані щоквартальні нарахування за 2017 рік,; за І-ІІІ квартали 2018 року, за І квартал 2019, у зв`язку з чим заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 30.04.2019 склала 21030,9 грн та 11 травня 2019 року було сформовано та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8425-53/12 на загальну суму боргу 21030,9 грн, у т.ч.: недоїмка 21030,9 грн. (а.с. 11)

29.07.2019, не погодившись із зазначеною вимогою, позивач оскаржив її до ДФС України.

2 вересня 2019 року за результатами розгляду скарги позивача ДФС України прийнято рішення, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-8425-53/12 скасовано, оскільки остання сформована з порушенням термінів направлення, та вирішено вважати відкликаною з дня прийняття даного рішення, скаргу від 29.07.2019 б/н задоволено частково та зобов`язано ГУ ДФС у Дніпропетровській області сформувати та направити нову вимогу. (а.с. 25)

У свою чергу, 16 серпня 2019 року на підставі проведених нарахувань згідно з даними інформаційної системи ГУ ДФС у Дніпропетровській області було сформовано та надіслано позивачу нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8425-53/12 на загальну суму боргу 18276,72 грн, у т.ч.: недоїмка 18276,72 грн, яка виникла станом на 31 липня 2017 року, та, яка за, вказаних вище мотивів, визнана протиправною і скасована судом апеляційної інстанції.

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 11 травня 2019 року № Ф-8425-53/12 на суму 21030,9 грн, яка виникла станом на 30.04.2019, за результатами адміністративного її оскарження до податкового органу вищого рівня, скасована та вважається відкликаною з 02.09.2019, тобто предмет спору в цьому випадку відсутній, відтак відсутніми є підстави для його розгляду судом, тому в цій частині в позові необхідно відмовити.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову щодо визнання протиправною та скасування вимоги відповідача від 16 серпня 2019 року № Ф-8425-53/12 щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі 18276,72 грн, яка виникла станом на 31.07.2019.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання позову та апеляційної скарги сплачений судовий збір у загальному розмірі 3073,6 грн.

Розмір задоволених позовних вимог складає 18276,72 грн із заявлених 39307,62 грн (21030,9+18276,72=39307,62), у зв`язку з чим на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі пропорційному задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 46,5% (18276,72*100%:39307,62=46,5%).

Враховуючи наслідки апеляційного розгляду справи, з огляду на положення ч. 3 ст. 139 КАС, відшкодуванню на користь позивача підлягають судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову та апеляційної скарги пропорційно частині до розміру задоволених позовних вимог підлягає сума 1429,22 грн (768,4+1152,6+1152,6х46,5%:100%) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі № 160/9248/19 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 16 серпня 2019 року № Ф-8425-53/12 щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі 18276,72 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (номер облікової картки НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 1429 (одна тисяча чотириста двадцять дев`ять) гривень 22 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області ().

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко