Справа № 620/1127/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1127/20 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Бабенка К.А.,

Кузьмишиної О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 у якому просив суд:

- стягнути на його користь з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 24.08.2019 по 05.03.2020) в сумі 67 518,58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що не проведення з вини відповідача повного розрахунку при його звільненні з військової служби (невиплата компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України ''Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту'', та індексації грошового забезпечення) відповідно до вимог КЗпП України є підставою для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку у день звільнення з військової служби. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2 250 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на обставини, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначає, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу, тобто позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу ВЧ та всіх видів забезпечення. Крім того, апелянт звертає увагу, що у день звільнення позивача з ним було проведено повний розрахунок виплат грошового забезпечення. Разом з цим, апелянт зауважує, що поняття «грошового забезпечення» та «індексації заробітної плати» не є тотожними, а тому відповідно виплата належних позивачу сум індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій були виплачені останньому одразу після надходження відповідних коштів на замовлення Військової частини НОМЕР_1 . При цьому, апелянт вважає, що на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому не належали, а вина відповідача у її виплаті була відсутня. Апелянт також зазначає, що індексація грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки не є щомісячним або одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому не підпадають під дію ст. 2 ЗУ № 2050-III та ст. 116, ст. 117 КЗпП України. В апеляційній скарзі відповідач також наголошує на тому, що дія приписів не КЗпП України не розповсюджується на спірні правовідносини, а приписами ЗУ № 2011-ХІІ не передбачено виплати такої компенсації. Вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу є безпідставними та необґрунтованими.

За наведених обставин, Військова частина НОМЕР_1 вважає, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 квітня 2020 року підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року та на підставі ч. 3 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з урахуванням всіх обставин справи, що мають значення для її вирішення, а також з дослідженням всіх наданих сторонами доказів у відповідності до норм матеріального права, та з дотриманням норм процесуального права. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, а вимоги апеляційної скарги такими, що задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, позивач просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та наказом командира від 26.06.2019 №133 був виключений зі списків особового складу частини з 26.06.2019 (а.с. 5).

Разом з тим, під час звільнення з військової служби позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної відпуски, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України ''Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту'', та індексацію грошового забезпечення, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.06.2019 у справі №620/2320/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та, у тому числі, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 (а.с. 45-46).

Також рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у справі № 620/2644/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2020, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 26.06.2019 (а.с. 47-51).

05.03.2020, на виконання вищевказаних судових рішень, відповідачем проведено перерахунок та виплату ОСОБА_1 відповідних коштів, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 6, 31-33, 37-40).

Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок при звільненні є підставою для застосування до в/ч НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з позивачем мало місце у зв`язку з порушенням відповідачем трудового законодавства.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до приписів ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями наведеної норми також встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що строки проведення розрахунків при звільненні військовослужбовця, а також питання відповідальності за затримку розрахунку (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 року у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 року у справі № 805/2948/17-а 08.11.2018 року у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 року у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, приписів КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).

Аналогічна правова позиція вказана Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 420/5945/19.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, також у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 826/9793/18 та від 23 квітня 2020 року у справі № 810/3573/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Отже, аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду (що викладені, зокрема, у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18), Великої Палати Верховного Суду (у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17) дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Як установлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, при звільненні 26 червня 2019 року позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної відпуски та індексацію грошового забезпечення. Вказані суми були нараховані та виплачені позивачу лише 05 березня 2020 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2019 року по 05 березня 2020 року року.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями ст. 122 КАС України регламентовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, приписами ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У Рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що звернення позивача до суду з даним позовом обмежено тримісячним строком після проведення з ним остаточного розрахунку.

Як було встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 05 березня 2020 року, а з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду першої інстанції 30 березня 2020 року, тобто в межах визначеного законодавством строку звернення до суду з відпорним позовом.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 420/5945/19.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим колегія суддів враховує, що згідно з приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду недопущення ним протиправної бездіяльності.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги (в оскаржуваній частині) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу з огляду на їх спростування наявними у матеріалах доказами та приписами чинного законодавства. Так, зокрема, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог законодавства позивач не обмежений правом звернення виключно за безоплатною вторинною допомогою, а відповідно до вимог ч. 1 ст.139 та п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта відносно неправомірності рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу з огляду на їх невідповідність нормам ст. 132-134 та 139 КАС України, а також спростування наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 18-21).

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи суб`єкта владних повноважень не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Положеннями ст. 2 КАС України регламентовано, що одним з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати, на професійну правничу допомогу.

Згідно з приписами ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З огляду на вказані норми законодавства, а також те, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу по складанню відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 2000,00 грн., колегія суддів дійшла висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката на користь позивача стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: К.А. Бабенко

О.М. Кузьмишина