Справа № 260/1861/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1861/19 пров. № А/857/7884/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року (прийняте у м. Ужгороді суддею Плехановим З.Б.; дата складення судового рішення у повному обсязі 02 червня 2020 року) в адміністративній справі № 260/1861/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУ ПФУ в Закарпатській області) щодо не звільнення його за власним бажанням відповідно до поданих заяв про звільнення від 13.12.2019 та заяви про уточнення строку звільнення від 18.12.2019 на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 86 Закону України "Про державну службу» та ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у тому числі і інформаційні листи -відмови ГУ ПФУ в Закарпатській області від 11.12.2019 № 51378/10 та від 10.01.2020 № 1325/10;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області вчинити дії по звільненню його за власним бажанням на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 86 Закону України "Про державну службу» та ч. 3 ст. 38 КЗпП України відповідно до поданих заяв про звільнення від 13.12.2019 та заяви про уточнення строку звільнення від 18.12.2019, - 10 січня 2020 року з внесенням відповідних записів до трудової книжки;

- витребувати від відповідача копії Положення про юридичний сектор, наказ про надання йому відпустки № 38 від 05.05.2018, відомості про нарахування зарплати у травні 2018 р, накази про надання відпусток: ОСОБА_2 за 2013 - 2014рр., ОСОБА_3 за 2014 - 2015 рр., ОСОБА_4 за 2016 - 2017 рр., наказ про створення тендерного комітету;

- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Закарпатській області по стягненню аліментів з матеріальної допомоги на вирішення сімейних обставин (соціально-побутових питань) отриману ним у грудні 2017 року та з компенсації за використану основну чергову та додаткову відпустки за поточний 2019 рік, отриману у червні 2019 року та стягнути з ГУ ПФУ в Закарпатській області на його користь неправомірно утримані аліменти з матеріальної допомоги на вирішення сімейних обставин (соціально-побутових питань) отриману у грудні 2017 року, у розмірі 2267,45 грн та з компенсації за невикористану основну чергову та додаткову відпустки за поточний 2019 рік, отриману у червні 2019 року у розмірі 1724,14 грн з урахуванням компенсаційних виплат, передбачених вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;

- звільнити його від сплати судового збору за подання позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди з підстав наведених у позові;

- стягнути з ГУ ПФУ в Закарпатській області моральну шкоду у розмірі 47 156,76 грн;

- стягнути з відповідача судові витрати у цій справі;

- стягнути з ГУ ПФУ в Закарпатській області на його користь вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України.

- стягнути з ГУ ПФУ в Закарпатській області на його користь середній заробіток а весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 86 ЗУ «Про державну службу» та ч. 3 ст. 38 КЗпП України по день фактичного розрахунку у відповідності до ст.ст. 116,117 КЗпП України та за затримку у видачі трудової книжки з вини відповідача у відповідності до абз. 4 ст. 235 КЗпП України».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 грудня 2019 року його ознайомлено з наказом № 965-ОС від 05.12.2019 Про поновлення на роботі ОСОБА_1 та фактично поновлено на займаній посаді. При поновленні на роботі 10.12.2019 ним подано начальнику управління заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 10.12.2019. Також ним подано додаткову заяву-уточнення від 10.12.2019 про звільнення його з 11.12.2019 для надання можливості відповідачу виконати передбачені законодавством заходи щодо звільнення (нарахування зарплати, внести записи до трудової книжки, тощо). Зі змісту інформаційного листа за № 51378/10 від 11.12.2019, який він отримав, слідувало, що подану заяву на звільнення не задовольняють, оскільки всі порушення, які наведені у заяві про звільнення, вчинені попереднім роботодавцем, тоді як відповідачем порушень щодо позивача не допущено; відповідно до ст. 86 ЗУ "Про державну службу" державний службовець має право звільнитися за власною ініціативою або за взаємною домовленістю. Інших підстав відмови не наведено. З наведеною у листі інформацією щодо відмови йому у звільненні за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України він не згідний, вважає, що наведені у листі № 51378/10 доводи та бездіяльність відповідача не грунтуються на вимогах закону, суперечать фактам та порушують його трудові права.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Закарпатській області в задоволенні заяв ОСОБА_1 від 13 грудня 2019 року та від 18 грудня 2019 року про звільнення із займаної посади з 10 січня 2020 року у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (частини 3 статті 38 КЗпП України).

Зобов`язано ГУ ПФУ в Закарпатській області звільнити ОСОБА_1 з посади завідувача юридичного сектору Міжгірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області з 10 січня 2020 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України із внесенням відповідного запису до трудової книжки позивача.

Визнано протиправним і скасовано наказ ГУ ПФУ в Закарпатській області від 10 лютого 2020 року № 78-ОС із внесенням відповідного запису до трудової книжки позивача.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди та 768 грн судового збору згідно квитанції № АТ "Комінвестбанк" від 03.01.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Закарпатській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Головне управління не допустило стосовно ОСОБА_1 жодного порушення, а навпаки, як правонаступник ліквідованого управління не ухиляється та намагається усунути порушення, які допустило Міжгірське ОУПФУ в Закарпатській області, як попередній роботодавець позивача.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, 18 листопада 2019 року Закарпатським окружним адмінсудом визнано протиправним і скасовано наказ Міжгірського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - ОУПФУ) Закарпатської області № 67-ОС від 18.06.2019.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача юридичного сектору Міжгірського ОУПФУ Закарпатської області з 19.06.2019.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 62 875,68 грн.

05.12.2019 начальник ГУ ПФУ в Закарпатській області на виконання вказаного рішення суду виніс наказ № 965-ОС, яким поновив ОСОБА_1 на посаді завідувача юридичного сектору Міжгірського ОУПФУ Закарпатської області.

06 грудня 2019 року начальник ГУ ПФУ в Закарпатській області видав наказ № 974-ОС "Про попередження ОСОБА_1 " про скорочення посади, з яким останній ознайомився 10.12.2019.

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 ознайомився з попередженням про наступне вивільнення та із запропонованими посадами, від яких відмовився.

10 грудня 2019 року позивач подав начальнику ГУ ПФУ в Закарпатській області заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

10 грудня 2019 року позивач подав заяву про те, що просить його звільнення провести з 11.12.2019.

11 грудня 2019 року начальник ГУ ПФУ в Закарпатській області, у відповідь на заяву про звільнення надіслав позивачу листа № 51378/10, де зазначив, що рішення суду виконано: його поновлено на посаді та виплачено кошти за один місяць. Оскільки порушення були допущені попереднім роботодавцем, то Головним управлінням порушень не допущено. Щодо підстав звільнення зазначено, що Законом України "Про державну службу" є тільки дві підстави припинення державної служби: за ініціативою державного службовця або за взаємною домовленістю.

13 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до ГУ ПФУ в Закарпатській області заяву про звільнення за ініціативою державного службовця на підставі п. 3 ч. 1 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та ч. 3 ст. 38 КЗпП України та просив надати вихідну допомогу в розмірі, визначеному ст. 44 КЗпП України, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

18 грудня 2019 року ОСОБА_1 , подав начальнику ГУ ПФУ в Закарпатській області заяву про уточнення строку звільнення за ініціативою державного службовця на п. 3 ч. 1 статті 86 Закону України "Про державну службу" та ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: просив звільнити його з 10 січня 2020 року.

10 січня 2020 року начальник ГУ ПФУ в Закарпатській області у відповідь на вищевказані заяви надіслала на адресу позивача листа № 1325/10, в якому вказано таке:

- ГУ ПФУ в Закарпатській області є правонаступником Міжгірського ОУПФУ в Закарпатській області і Головне управління усунуло порушення, допущені попереднім роботодавцем, зокрема, повернуло зайво утримані аліменти.

- оскільки рішення ЗОАС від 18.11.2019 надійшло до Управління 05.12.2019, то 05.12.2019 видано наказ про поновлення позивача на посаді та надісланий відповідний лист ОСОБА_1 і 10.12.2019 останнього ознайомлено з наказом, а 11.12.2019 - перераховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 11 789,19 грн.

- питання порушення вимог діловодства не відноситься до питання порушення трудових прав працівників, а до порушення вимог діловодства в органах Пенсійного фонду України.

- щодо правомірності відрахування аліментів, то даний факт мав місце і 11.12.2019 вказані кошти були перераховані позивачу, а також було проведено донарахування компенсації втрати частини доходів та перераховано 82 грн 27 грудня 2019 року.

- щодо випадків порушення трудового законодавства щодо заявника, то він як завідувач юридичного сектору мав право ініціювати ці питання, що ним зроблено не було.

- під час ознайомлення з наказом про поновлення на роботі позивач ознайомився про наступне звільнення та з запропонованими вакантними посадами, від яких відмовився.

17 січня 2020 року директор юридичного Департаменту Пенсійного фонду України надіслала на адресу ОСОБА_1 листа, в якому вказала, що його звернення від 13.12.2019 розглянуто, і зазначила, що рішення суду про поновлення заявника на посаді виконано, і оскільки ГУ ПФУ в Закарпатській області не допущено порушень законодавства про працю, то звільнення позивача з підстав ч. 3 статті 38 КЗПП України не вбачається.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про виконання рішення суду, де зазначив, що рішення суду, яке набрало законної сили 27.12.2019, до цих пір не виконане в повній мірі.

30 січня 2020 року старший державний виконавець ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 61119784 на виконання виконавчого листа № 260/1020/19 про стягнення з ГУ ПФУ в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу 62 875,68 грн.

10 лютого 2010 року начальник ГУ ПФУ в Закарпатській області видала наказ № 78-ОС "Про звільнення ОСОБА_1 " на виконання постанови КМУ від 22.08.2018 № 628 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" та наказу ГУ ПФУ в Закарпатській області від 06.12.2019 № 974-ОС "Про попередження ОСОБА_1 " на підставі п. 1ч. 1ст. 40 КЗпП України, п. 1ч. 1ст. 87 ЗУ "Про державну службу".

Копію цього наказу ОСОБА_1 отримав 11.02.2020.

Згідно Довідки ГУ ПФУ в Закарпатській області від 11.02.2020 позивачу нарахована заробітна плата з січень та лютий 2020 року.

Не погоджуючись з такими діями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що з боку роботодавця мало місце протиправне порушення трудових прав позивача неправомірним звільненням, безпідставне відрахуванням аліментів з доходів позивача, бездіяльність щодо невинесення наказу про звільнення з підстав, зазначених самим заявником у зв`язку з порушенням його трудових прав.

З цих підстав, а також виходячи з вимог розумності, справедливості і достатності та враховуючи психоемоційний стан позивача, їх характер та зусилля позивача на відновлення свого порушеного права, суд стягнув з відповідача моральну шкоду, завдану протиправністю його дій та рішень, у розмірі 5000 грн.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Спірні правовідносини сторін регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про державну службу», який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Так, відповідно до приписів частин 2 та 3 статті 5 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Стаття 86 Закону № 889-VIII визначає, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що для звільнення працівника за статтею 3 статті 38 КЗпП України необхідна обов`язкова наявність факту невиконання роботодавцем законодавства про працю.

Як видно з матеріалів справи, позивача поновлено на посаді рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 у справі № 260/1020/19.

При цьому, поновляючи позивача на посаді, Головне управління не допустило стосовно нього жодного порушення, а навпаки, як правонаступник ліквідованого управління не ухилялося та намагалося усунути порушення, які допустило Міжгірське ОУПФУ в Закарпатській області, як попередній роботодавець позивача.

Так, наказом від 20.12.2017 № 72-0 С позивачу Міжгірським ОУПФУ в Закарпатській області було надано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань передбачену Законом України Про державну службу № 889-УІІІ. Сума допомоги на вирішення соціально-побутових питань у позивача в грудні 2017 року склала 9069,78 грн, а відповідно підлягала оподаткуванню за ставками встановленими п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України. Тому не є обґрунтоване посилання позивача на неправомірність дій відповідача щодо стягнення аліментів з матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Оскільки сума матеріальної допомоги, що отримав позивач у грудні 2017 року підлягала оподаткуванню, то відповідно правомірно утримано аліменти Міжгірським ОУПФУ в Закарпатській області.

Також, перевіривши звернення громадянина ОСОБА_1 від 21.11.2019 ГУ ПФУ в Закарпатській області було виявлено та усунено порушення п.п. 1,2 пункту 12 Постанови № 146. Сума надміру утриманих аліментів в сумі 3929,15 грн була повернута та перерахована Головним управлінням позивачу 11.12.2019. Також, ГУ ПФУ в Закарпатській області провело донарахування компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням їх виплати № 2050-ПІ від 19.10.2000. Загальна сума компенсації після обрахунків склала 82 грн 53 коп. та була перерахована позивачу 27 грудня 2019 року.

За таких обставин, Головне управління як роботодавець при розгляді заяви позивача з посиланням на ч. 3ст. 38 КЗпП України мало повне право не застосовувати її, як підставу для звільнення у зв`язку з незгодою з фактом порушення трудового законодавства.

Разом з тим, твердження позивача про порушення відповідачем колективного договору не заслуговує на увагу, оскільки колективний договір було укладеного між роботодавцем Міжгірським ОУПФУ в Закарпатській області та трудовим колективом № 97 від 30.08.2017, а в Головному управлінні затверджений та діє окремий колективний договір за № 2 від 14.01.2016, укладений між працівниками Головного управління та роботодавцем, тоді як ОСОБА_1 не був працівником Головного управління та станом на час подачі позову не є учасником вказаного колективного договору.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ГУ ПФУ в Закарпатській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки ним щодо позивача порушень трудового законодавства не допущено, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року в адміністративній справі № 260/1861/19 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 19 жовтня 2020 року.