Справа № 380/4438/20
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4438/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,

за участю представника відповідача Павлій І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУНП у Львівській області, відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність т.в.о. начальника Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Скіри Андрія Володимировича щодо не виконання та порушення вимог ст. 40 Конституції України ,ст.ст. 19 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

- зобов`язати т.в.о. начальника Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Скіру Андрія Володимировича розглянути по суті запит ОСОБА_1 від 24.04.2020 р. та надати вичерпну обґрунтовану відповідь за власним підписом.

Провадження у справі суд відкрив ухвалою від 15.06.2020.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідачем протиправно, на думку позивача не надано йому відповідь на запит від 24.04.2020, про отримання інформації щодо причини повної бездіяльності слідчих СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області.

ГУНП у Львівській області надало відзив на позов. Із заявленими вимогами не погоджується, вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. Зокрема зазначено, що Залізничним ВП ГУНП у Львівській області своєчасно і у встановленому порядку було надано відповідь на запит ОСОБА_1 . Щодо вимог про визнання бездіяльності Скіри А.В. , то відповідач вказав що останній був призначений на посаду т.в.о. начальника Золочівського ВП ГУНП у Львівській області лише з 11.05.2020. При цьому лист позивача названий ним як «Інформаційний запит в порядку З У «Про інформацію» від 24.04.2020 відповідач вважає таким що ані за формою, ані за своїм змістом не є запитом на публічну інформацію в порядку ст. 19 Закону №2939 чи заявою/скаргою в розумінні Закону №393/96.

ОСОБА_1 надав відповідь на відзив. Вказує, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, того факту, що позивачем не було отримано відповідь на його запит. Стосовно покликань відповідача на висновок Великої Палати у справі №813/1595/18, позивач зазначає, що предмет спору у ній бу інший.

Відповідач надав заперечення щодо відповіді на відзив. Зазначає, що обов`язку відправлення письмових відповідей органу поліції на звернення/скарги громадян саме рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень чинне законодавства не передбачає. Додатково ГУНП у Львівській області наголошує, на відсутності бездіяльності з боку Скіри А.В. , тобто і підстав які б зобов`язували до вчинення дій.

В судовому засіданні по розгляду справи представник відповідача проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні.

Позивач в судове засідання не прибув, скерував до суду заяву у якій просив розгляд справи проводити без його участі.

Заслухавши доводи сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

24.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до начальника Залізничного ВП ГУНП у Львівській області із запитом в порядку ЗУ «Про інформацію» у якому просив надати йому вичерпну обґрунтовану інформацію про причини повної бездіяльності слідчих згідно з переліком по кримінальних провадженнях за його заявами про вчинення злочину, у разі їх закриття направити копії відповідних постанов.

Згідно штампу вхідної кореспонденції та журналу вхідної кореспонденції запит зареєстровано 27.04.2020 за вх.№0-11/31.

У зв`язку з тим, що позивач не отримав відповіді на вищевказаний запит, він звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір суд керувався наступним.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини другої статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення №6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення №9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано частини третю, п`яту та шосту статті 55 Конституції України.

Приписами статті 40 Конституції України визначено, що держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини, що виникають між громадянами та органами місцевого самоврядування та/або органами державної влади щодо розгляду звернень, скарг, заяв та клопотань, регулюються нормами Закону України «Про звернення громадян».

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності державних органів чи посадових осіб.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням щодо реалізації законних прав та інтересів або повідомлення про порушення законодавства чи недоліки в діяльності органів чи установ, до яких ви звертаєтесь.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Аналіз вищевикладеного, дає підстави зробити висновок, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Право на звернення особи гарантується ст.19 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, яка визначає, що кожна людина має право на свободу шукати, одержувати і поширювати інформацію та ідеї будь-якими засобами, не забороненими законом. Аналогічні права зазначені у ст. 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та чи не кожним міжнародним актом, який у тій чи іншій мірі стосується прав людини.

Правове регулювання відносин у сфері інформації та основи інформаційної діяльності здійснюється Законом України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII.

Згідно вимог ст.11 Закону №2657-XII, інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 1 Закон України від 13.01.2011 №2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно із ст.12 Закону, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно частин 1-2 статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.

З аналізу наведених норм закону вбачається, що публічна інформація, крім встановлених законом випадків, є відкритою, а доступ до неї може забезпечуватися шляхом надання розпорядником інформації, до яких належать і суб`єкти владних повноважень, у встановлені законом строки інформації за відповідними запитами, зокрема, фізичних осіб. Перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію є вичерпним.

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що звернення громадян до суб`єкта владних повноважень щодо отримання інформації, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України "Про доступ до публічної інформації" є запитом на публічну інформацію.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, про що звернуто увагу постановою пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації".

При цьому, якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 по справі №820/4263/17 та постанові Великої палати Верховного суду від 25.06.2019 року у справі №9901/925/18.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи оцінку запиту ОСОБА_1 в контексті вимог законодавства про інформацію та доступ до неї, суд приходить до висновку, що за своїм змістом він є фактично скаргою на бездіяльність слідчих в кримінальних провадженнях, учасником яких є позивач.

Оскільки відомості, які просить надати заявник (про причини бездіяльності слідчих) можуть бути створені за наслідками розгляду його скарги керівником органу, такі станом на день звернення не існували та не були публічною інформацією в розумінні Закону №2939.

При цьому суд наголошує, що в матеріалах справи наявна копія відповіді т.в.о. начальника слідчого відділу Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 05.05.2020 №О-11/зі/38/02-20 А.Войтовича про розгляд запиту від 27.04.2020.

Щодо покликань позивача на відсутність документальних доказів отримання ним вищевказаної відповіді, суд бере до уваги покликання відповідача та вказує, що чинним законодавством чітко визначено у яких випадках та за яких обставин орган поліції надсилає поштову кореспонденцію з рекомендованими відправленнями. І відправлення письмових відповідей органу поліції на звернення, запити, скарги до їх переліку не входить.

Стосовно визнання протиправною бездіяльності т.в.о. начальника Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Скіри Андрія Володимировича, суд зазначає, що згідно витягу з наказу ГУНП у Львівській області №135о/с останній приступив до виконання обов`язків з 11.05.2020, тобто уже після того як запит позивача був розглянутий.

Отже перевіривши правомірність дій (бездіяльності) відповідача при розгляді запиту позивача згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, приходить до висновку, що бездіяльність відповідачем а особі Скіри А.В. не допущена. А отже у суду відсутні підстави задовольняти вимоги позивача зобов`язального характеру.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у п.45 рішення в справі «Бочаров проти України», п.53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п.43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Сторонами, суду не наведено інших доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 21.10.2020.

Суддя В.М. Сакалош