Справа № 320/6757/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року м. Київ № 320/6757/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовом1. ОСОБА_1 2. ОСОБА_2
доУправління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулися ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач 1) та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , позивач 2) з позовом до Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України (далі - Управління, відповідач), у якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України (Код ) в частині ненадання відповіді на запити позивача 2 від 19.03.2019 року; надання відповіді, що не містила інформації за запитом від 19.06.2019 року та додатково - відповідачу за направленням Міністерства юстиції України на запит позивача 2 від 10.07.2019 року;

зобов`язати Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України, - надати вичерпні відповіді на направлені запити позивача від 19.03.2019 року; 19.06.2019 року та 10.07.2019 року;

стягнути з відповідача на користь позивачів відшкодування моральної шкоди обсягом 11 276,00 грн.

Позов обґрунтовано порушенням прав позивачів, що обумовлено відмовою у наданні їм публічної інформації на запит.

Позивачі зазначають, що у порядку передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації» ОСОБА_2 зверталася 19.03.2019 року, 19.06.2019 року та 10.07.2019 року до відповідача із запитами на інформацію щодо роз`яснення положень законодавства стосовно отримання субсидії, але не отримали вчасної, повної та достовірної відповіді.

Крім того, позивачі зазначають, що запитувана інформація становить суспільний інтерес, а відтак відповідач не мав права відмовити у надані такої інформації.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації, у частині доступу до публічної інформації передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Станом на дату винесення рішення від відповідача відзиву на адміністративний позов до суду не надходило, хоча ухвала про відкриття провадження у справі відповідачем отримана 11.02.2020 року, що підтверджується повідомлення про вручення рекомендованого листа № 904.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2019 року позивач 2 звернулась до відповідача із запитом на публічну інформацію в якому просили роз`яснити зміст Закону та регуляторних актів щодо субсидії в контексті фактичних обставин, а саме, коли загальна кількість зареєстрованих осіб у господарстві 11, з них фактично проживають 4 особи, зареєстрованих але фактично не проживаючих 7 осіб, чи покладено обов`язок на 4 зареєстрованих та фактично проживаючих осіб надавати паспортні дані та інші персональні дані щодо осіб що зареєстровані, але фактично не проживають у домогосподарстві, для отримання субсидії, та у якому обсязі заявники мають подавати такі дані при заповнені заяви та декларації на отримання субсидії ?

Однак, відповіді на зазначений лист відповідачем надано не було.

19 червня 2019 року позивач 2 повторно звернувся до відповідача із запитом на публічну інформацію, яким просив надати роз`яснення щодо правомірності вимоги надання персональних даних осіб для отримання субсидії.

22 липня 2019 року відповідач листом № 6694/0/112-19/202 надав відповідь, якою навів правовий механізм отримання субсидії із зазначенням нормативно-правових актів, що регулюють порядок отримання субсидії із зазначенням конкретних норм та вимог.

10 липня 2019 року позивач 2 звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на публічну інформацію у якому просив роз`яснити правомірність вимог службовців Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України до громадян при отриманні ними субсидії в частині вимоги надати захищені персональні дані третіх осіб.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 30.07.2019 року №28394/Ц-12052/7.2.1 такий запит позивача було перенаправлено за належністю до відповідача.

13 серпня 2019 року відповідач листом № 7132/0/112-19/202 надав відповідь, в якій з посиланнями на положення нормативно-правових актів роз`яснено позивачу 2 що законодавством чітко передбачено необхідність зазначати у заяві та декларації особисті данні всіх зареєстрованих у домогосподарстві осіб.

Водночас позивачі, не погоджуючись із зазначеними відповідями відповідача, вважають що такі відповіді надані не в повному обсязі, чим порушено їх законні права та інтереси, а тому звернулись до суду з даним адміністративним позовом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939)

Положеннями статті 1 Закону № 2939 визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частин 1 та 2 статті 6 Закону № 2939 Інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до статті 7 Закону № 2939 конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положеннями статті 8 Закону № 2939 визначено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону № 2939 до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Згідно частин 1 та 2 статті 19 Закону № 2939 запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

З аналізу вище зазначених правових норм вбачається, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях:

- уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939);

- інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини першої статті 13 Закону № 2939);

- інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (пункт 3 частини першої статті 13 Закону № 2939);

- інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб`єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини першої статті 13 Закону № 2939);

- інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина друга статті 13 Закону № 2939).

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним виключно суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків та володіти яким у подальшому може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

Водночас, з положень пункту 1 частини 1 статті 22 Закону № 2939 вбачається, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року № 815/1475/17.

Підпунктом 3.5. пункту 3 Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 року № 10 роз`яснено, що Закон № 2939 не поширюється на відносини у сфері звернень громадян щодо надання юридичної консультації, проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо, оскільки такі відносини регулюються спеціальним законом - Законом України «Про безоплатну правову допомогу».

Як вбачається з матеріалів справи, запити позивачів від 19.03.2019 року, 19.06.2019 року та 10.07.2019 року стосувались саме надання роз`яснення правових норм, що фактично є зверненням громадян щодо надання юридичної консультації.

З огляду на зазначене, суд не погоджується з позицією позивачів що подані ними звернення від 19.03.2019 року, 19.06.2019 року та 10.07.2019 року мали розглядатись відповідачем в порядку та строки передбачені Законом України «Про надання публічної інформації», адже порядок розгляду звернень щодо надання юридичної консультації регулюється Законом України «Про безоплатну правову допомогу» від 02.06.2011 року № 3460-VI (далі - Закон № 3460).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 3460 цей Закон регулює правовідносини у сфері надання безоплатної правової допомоги суб`єктам права на безоплатну первинну правову допомогу та суб`єктам права на безоплатну вторинну правову допомогу, що встановлені цим Законом.

Положеннями статті 7 Закону № 3460 встановлено, що безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 3-1) надання консультацій, роз`яснень та підготовка проектів договорів користування земельними ділянками (оренда, суборенда, земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій) для сільського населення - власників земельних ділянок; 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Статтею 8 Закону № 3460 передбачено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.

Згідно статті 9 Закону № 3460 суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

У відповідності до положень частин 1 та 4 статті 10 Закону № 3460 звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення.

Крім того, статтею 11 Закону № 3460 передбачено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані проводити особистий прийом осіб, які потребують безоплатної первинної правової допомоги, з питань, що належать до компетенції відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування.

Прийом осіб, які потребують безоплатної первинної правової допомоги, проводиться постійно в установлені дні та години. Графік прийому осіб повинен бути доведений до їх відома.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування забезпечують проведення особистого прийому осіб висококваліфікованими працівниками, які можуть чітко і доступно надати роз`яснення положень законодавства та консультації з питань реалізації прав і свобод людини і громадянина та виконання обов`язків.

Якщо під час особистого прийому встановлено, що особа потребує надання безоплатної вторинної правової допомоги, працівник, який проводить особистий прийом, зобов`язаний роз`яснити їй порядок подання звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги.

З огляду на вище зазначене, відповіді на звернення позивача 2 від 19.03.2019 року, від 19.06.2019 року та від 10.07.2019 року мали розглядатись відповідачем у 30 денний строк з моменту отримання таких звернень.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2019 року позивач 2 електронною поштою на електронну адресу відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) надіслав звернення, що підтверджується роздруківкою з електронної пошти, що наявна в матеріалах справи.

Разом з тим, жодних доказів отримання відповідачем такого електронного листа позивачем до матеріалів справи не надано.

Водночас, суд зауважує, що на аналогічне звернення позивача 2 від 19.06.2019 року, що було також надіслане електронною поштою на електрону адресу відповідача (), відповідачем направлено звіт від 20.06.2019 року про отримання такого звернення, що міститься в матеріалах справи.

З огляду на зазначене, враховуючи, що до матеріалів справи не надано доказів отримання відповідачем звернення від 19.03.2019 року, суд дійшов до переконання про відсутні підстав вважати, що відповідачем було протиправно не розглянуто зазначене звернення.

Як вже зазначалось вище, звернення позивача 2 від 19.06.2019 року, що було надіслане електронною поштою на електрону адресу відповідача (), та отримано відповідачем 20.06.2019 року, таким чином враховуючи строки передбачені положеннями Закону № 3460 останнім днем строку для надання відповіді на таке звернення є 20.07.2019 року.

Натомість відповідь на зазначене звернення, оформлена листом № 6694/0/112-19/202 датована 22.07.2019 року, тобто відповідь на звернення позивача 2 від 19.06.2019 року відповідач надав на 32 день, чим порушив вимоги Закону № 3460 та допустив протиправну бездіяльність щодо розгляду звернення у строки передбачені законодавством.

Водночас, звернення позивача 2 від 10.07.2019 року було надіслане електронною поштою на електрону адресу Міністерства юстиції України.

Міністерство юстиції України 30.07.2019 року перенаправило це звернення за належністю до відповідача, таким чином строк надання відповіді відповідачем на звернення від 10.07.2019 року почався 30.07.2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи відповідь на зазначене звернення відповідачем надано 13.08.2019 року, тобто у строк передбачений вимогами Закону № 3460.

З огляду на вище зазначене, суд дійшов до переконання про допушення відповідачем протиправної бездіяльності лише щодо розгляду звернення від 19.06.2019 року.

Що стосується позиції позивачів про надання відповідачем не повних відповідей на їх запити, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи звернення позивача 2 від 19.03.2019 року; від 19.06.2019 року та від 10.07.2019 року є однаковими за суттю та стосувались роз`яснення вимог чинного законодавства щодо обсягу та порядку заповнення заяви та декларації для отримання субсидії.

Так, відповідачем листами від 22.07.2019 року № 6694/0/112-19/202 та від 13.08.2019 року № 7132/0/112-19/202 зазначено, порядок отримання субсидії, зокрема, що відповідно до Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 року № 848 передбачено можливість надання субсидій у разі якщо у домогосподарстві фактично проживає менша кількість осіб ніж зареєстровано, однак це не позбавляє обов`язку заявника вказати у заяві та декларації повні персональні данні всіх зареєстрованих осіб включаючи їх прізвище, ім`я, по батькові, сімейний стан, число, місяць і рік народження, серія та номер паспорта, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер телефону.

З огляду на зазначене вбачається, що відповідачем надано повну та вичерпну відповідь на запити позивачів відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач не був позбавлений права звернутись на особистий прийом до відповідача в порядку передбаченому статтею 11 Закону № 3460 для отримання детальної консультації та допомоги у оформлені відповідних заяв, однак таким правом не скористався.

За таких умов, враховуючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо строку надання відповіді на звернення позивача 2 від 19.06.2019 року, суд дійшов до переконання про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України (Код ) в частині ненадання відповіді на запит позивача 2 від 19.06.2019 року у строк передбачений вимогами чинного законодавства.

Разом з тим, з огляду на аналогічність звернень від 19.03.2019 року, від 19.06.2019 року та від 10.07.2019 року, враховуючи, що на звернення від 19.06.2019 року та від 10.07.2019 року відповідачем надано вичерпні відповіді, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України, - надати вичерпні відповіді на направлені запити позивача від 19.03.2019 року; 19.06.2019 року та 10.07.2019 року.

Водночас розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивачів відшкодування моральної шкоди обсягом 11 276,00 грн, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи зазначену вимогу позивачі зазначають, що бездіяльність відповідача призвела до появи у них відчуття приниження, меншовартості та негативних емоцій.

Так, згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до частин 3, 4 та 5 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частини 1 статті. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами частини другої вказаної вище статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

- якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

- якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

- в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 та № 1 від 27.02.2009, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача) та вини останнього (відповідача) в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З аналізу вказаних вище норм та матеріалів справи, суд приходить висновку, що ним не можуть бути взяті до уваги в якості обґрунтування факту спричинення моральної шкоди такі обставини, на які вказує позивач, як то, відчуття приниження, меншовартості та негативних емоцій, оскільки зазначені вище обставини не підтверджені жодними доказами, а тому є неприйнятними.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги позивачів про стягнення з відповідача на їх користь моральної шкоди.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Управління державної соціальної допомоги Міністерства соціальної політики України (Код , адреса місцезнаходження: 01601, Київ, вул. Еспланадна, 8/10) в частині ненадання відповіді на запит ОСОБА_2 від 19.06.2019 року у строк передбачений вимогами чинного законодавства.

3. В задоволені решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко