Справа № 400/2070/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2070/20
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Миколаївської області, Офісу Генерального прокурора, Кадрової комісії № 1 Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення № 212 і наказу від 24.04.2020 р. № 316к, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.04.2020 р., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до прокуратури Миколаївської області, Офісу Генерального прокурора, Кадрової комісії № 1 Офісу Генерального прокурора, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення кадрової комісії № 1 від 10.04.2020 року № 212 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора";

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Миколаївської області № 316к від 24.04.2020 року про звільнення позивача з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Миколаївської області;

- поновити на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Миколаївської області;

- стягнути з прокуратури Миколаївської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.04.2020 року до дня ухвалення рішення суду.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі № 400/2070/20.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішення в адміністративній справі № 640/19291/19, до набрання законної сили рішення в адміністративній справі № 640/20211/19 та до ухвалення Великою Палатою Конституційного Суду рішення за наслідком розгляду подання 50 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (зі змінами).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про безпідставність відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, оскільки в цій справі наявна об`єктивна неможливість продовження її розгляду, а також обставини, які б перешкоджають подальшому розгляду справи. Так апелянт зазначає, що обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного рішення кадрової комісії в адміністративному позові він посилався, в тому числі і на протиправність Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом ГПУ від 03.10.2019 р. № 221, протиправність якого є предметом розгляду у справі № 640/19291/19 та у справі № 640/20211/19.

Також апелянт зазначив, що його звільнення відбулось на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). В той час як частиною 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Проте стаття 51 Закону України «Про прокуратуру» була доповнена частиною п`ятою відповідно до Закону України № 113-ІХ від 19.09.2019 року, щодо якого, за інформацією з офіційного сайту КСУ, станом на 12.06.2020 року, відкрито конституційне провадження за конституційним поданням щодо відповідності вказаного закону Конституції України (конституційності).

Миколаївська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на доводи, що узгоджуються із висновками суду першої інстанції, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що предметом спору в цій справі є правомірність рішення кадрової комісії № 1 від 10.04.2020 року № 212 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» та оскарження наказу прокурора Миколаївської області № 316к від 24.04.2020 року про звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження по справі суд першої інстанції виходив з того, що в цій справі відсутня об`єктивна неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, а отже зупинення провадження не вплине на її розгляд.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Аналіз наведених правил адміністративного процесуального законодавства свідчить про те, що об`єктивна неможливість розгляду справи полягає у взаємозв`язку підстав позову, що розглядається, з юридичними фактами, які будуть встановлені судовим рішенням в іншій справі.

Отже, необхідною передумовою зупинення провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України є неможливість її розгляду до вирішення по суті іншої справи.

Ця підстава виникає тоді, коли постановлення рішення можливо після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для цієї справи, в іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Водночас, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 2 ст. 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вказані положення Основного Закону кореспондуються із приписами ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року № 2136-VIII.

Разом з цим, статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Апеляційний суд зазначає,що припинення служби апелянта в органі прокуратури відбулось за правилами п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», які передбачають звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Питання відповідальності особи у сфері проходження служби в органі прокуратури не врегульовано Порядком проведення прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2020 року №221.

Таким чином, питання відповідальності апелянта не було передумовою подальшого проходження ним служби в органі прокуратури.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку висновку, що доводи апеляційної скарги не є такими, що беззаперечно підтверджують наявність вмотивованого зв`язку між очікуваними висновками рішень суду адміністративної та конституційної юрисдикції в інших справах, з огляду на характер заявлених вимог в цій справі, та не доводять факт неможливості розгляду цієї справи без попереднього розгляду справи в порядку адміністративного та конституційного судочинства.

Також апеляційний суд вважає доречним зауваження Офісу генерального прокурора, яке викладене у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що зібрані в цій справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, проте як апеляційна скарга не містить доводів на спростування зазначеного.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої , з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 2-12, 72-80, 236, 294, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року у справі № 400/2070/20 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.