Справа № 120/1620/20-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1620/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук К.О.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

19 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2020 року позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернулися в Вінницький окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (відповідача), в якій просили визнати протиправними та скасувати:

- накази відповідача №2-6708/15-20-СГ від 10 березня 2020 року, №2-6930/15-20-СГ, №2-6931/15-20-СГ, №2-6932/15-20-СГ, №2-6933/15-20-СГ від 13 березня 2020 року, якими позивачам відмовлено у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,0 га кожному із земель державної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Бушинської сільської ради Тиврівського району Вінницької області;

- зобов`язати відповідача надати відповідні дозволи на розроблення проектів землеустрою.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 17.06.2020 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що ані копія листа відділу у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ані фрагмент картографічного матеріалу, що надані відповідачем, не можуть вважатися належними доказами, що підтверджують доводи останнього, адже не містять однозначної інформації щодо віднесення земельних ділянок, які позивачі бажають отримати у власність, до земель історико-культурного призначення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що позивачі бажають отримати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які відповідно до планово-картографічних матеріалів відділу у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області відносяться до земель історико-культурного призначення та, з урахуванням вимог частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, не відноситься до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Вважає, що надання дозволів на розроблення проектів землеустрою на такі ділянки суперечитиме нормам чинного законодавства, а зобов`язання відповідача вчинити певні дії є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Позивачі не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2,0 га кожному із земель запасу сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Бушинської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

До кожного із вказаних клопотань додано графічний матеріал із позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копії паспортного документа, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, посвідчення учасника бойових дій.

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, наказами від 10 березня 2020 року №2-6708/15-20-СГ та від 13 березня 2020 року №2-6930/15-20-СГ, №2-6931/15-20-СГ, №2-6932/15-20-СГ, №2-6933/15-20-СГ, відмовило позивачам у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою у зв`язку із тим, що зазначені на графічних матеріалах земельні ділянки відносяться до земель історико-культурного призначення, розпорядження якими відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України не відноситься до компетенції центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Також у наказах зазначено, що частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно інформації викладеної в листах Управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 27 січня 2020 року вих. № 415/2-20, 416/2-20, 417/2-20, 418/2-20, 419/2-20 на звернення позивачів повідомлено, що на земельних ділянках, які бажають отримати позивачі у власність для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території Бушинської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, об`єктів культурної спадщини не виявлено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, за змістом ст. 3 Земельного кодексу України (далі-ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту "а" частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України).

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Також, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).

Аналіз наведених приписів свідчить про те, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області має виключні повноваження щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Як встановлено судом першої інстанції, у наказах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, що оскаржуються, йдеться про те, що земельні ділянки, які позивачі бажають отримати у власність, відносяться до земель історико-культурного призначення, що унеможливлює надання відповідного дозволу саме органом держгеокадастру.

Підтвердженням належності земельних ділянок до земель історико-культурного призначення є копія листа відділу у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, а також фрагмент картографічного матеріалу.

Однак, з інформації викладеної в листі відділу у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області слідує, що згідно з оновленими картографічними матеріалами земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення або межує з ними.

При цьому, згідно з довідкою Управління культури та мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 26.12.2019 року №7310/02-20 на даній земельній ділянці об`єктів культурної спадщини не виявлено.

Таким чином, аналіз змісту згаданого листа свідчить про те, що земельні ділянки, які позивачі бажають отримати у власність, або відносяться до земель історико-культурного призначення, або межують з такими ділянками, що не дозволяє дійти однозначних висновків щодо віднесення таких земельних ділянок саме до земель історико-культурного призначення, на що вказує відповідач.

Натомість, ані копія листа відділу у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ані фрагмент картографічного матеріалу, що надані відповідачем, не можуть вважатися належними доказами, що підтверджують доводи останнього, адже не містять однозначної інформації щодо віднесення земельних ділянок, які позивачі бажають отримати у власність, до земель історико-культурного призначення.

Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, посилання відповідача на докази, з яких неможливо однозначно встановити належність земельних ділянок до земель історико-культурного призначення, є лише припущеннями.

Колегія суддів зазначає, що до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби (ч. 1 ст. 53 ЗК України).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ч. 1 ст. 20 ЗК України).

При цьому, згідно ст. 47 Закону України "Про землеустрій" рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій, зокрема, історико-культурного призначення, одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Також, судом першої інстанції зроблено аналіз положень Закону України "Про охорону культурної спадщини", який свідчить про наявність особливої процедури реєстрації об`єктів культурної спадщини шляхом занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, у зв`язку із чим пов`язується віднесення земельної ділянки, на якій такий об`єкт розміщений, до земель історико-культурного призначення.

Згідно інформації викладеної в листах Управління культури і мистецтв Вінницької обласної державної адміністрації від 27 січня 2020 року вих. № 415/2-20, 416/2-20, 417/2-20, 418/2-20, 419/2-20 підтверджується те, що об`єктів культурної спадщини на земельних ділянках, які бажають отримати позивачі у власність для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території Бушинської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, не виявлено.

Однак, наведені аргументи відповідача свідчать про безпідставність тверджень щодо належності відповідних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення, адже такі доводи не підтверджені належними доказами, а також не узгоджуються із приписами земельного законодавства

Отже, оскаржувані накази Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 10 березня 2020 року №2-6708/15-20-СГ та від 13 березня 2020 року №2-6930/15-20-СГ, №2-6931/15-20-СГ, №2-6932/15-20-СГ, №2-6933/15-20-СГ є протиправними.

Зважаючи на вищевикладене та оскільки суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів, що оскаржуються, тому з метою ефективного захисту прав та інтересів позивачів задоволенню також належали позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача надати відповідні дозволи.

Крім того колегія суддів зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи у користування.

Схожа правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17 та від 19 червня 2018 року в справі № 806/2982/17.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

При цьому, надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність.

Законний інтерес особи полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність. Відтак, в судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини 10 ст. 118 ЗК України до суду можуть бути оскаржені відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду. При цьому, можливості оскарження відмови цих органів у наданні дозволу Земельним кодексом України не передбачено.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.

Однак, під час перегляду рішення суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог скаржника та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.