Справа № 640/6785/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року м. Київ № 640/6785/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шулежка В.П., суддів Літвінової А.В., Погрібніченка І.М., за участю секретаря судового засідання Пасічнюк С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
треті особиПрофесійна спілка працівників охорони здоров`я України,
Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів,
ОСОБА_2
провизнання протиправними та нечинними окремих положень постанови,

за участю представників сторін:

від позивача - Протас С.В.,

від відповідача - Пуленець А.С.,

від третьої особи 1 - Шахід М.А.,

від третьої особи 2 - Талан О.П.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач, Кабмін), третя особа - Професійна спілка працівників охорони здоров`я України (далі - Профспілка працівників охорони здоров`я України), в якому просить визнати протиправними та нечинними положення пунктів 2, 3 та 4 постанови Кабміну від 29.03.2017 №348 «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» (далі - спірна постанова).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, зокрема, що у пояснювальній записці до проекту спірної постанови відсутнє обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної санітарно-епідеміологічної служби, а лише зазначається про необхідність виконання судового рішення, а тому на його думку, це протирічать п. 3 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабміну від 20.10.2011 №1074, оскільки у разі відмови держави від виконання завдань та функцій юридичної особи публічного права здійснюється ліквідація такої особи, а у випадку передачі завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - має місце реорганізація такої особи.

Крім того, проект спірної постанови внесено на розгляд Кабміну Міністерством аграрної політики та продовольства України, що за переконанням позивача, суперечить ст. 42 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», якою передбачено, що подання про утворення, реорганізацію та ліквідацію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади вноситься на розгляд Кабінету Міністрів України Прем`єр-міністром України.

На думку позивача, Кабміном під час прийняття спірної постанови на виконання судового рішення здійснено підміну поняття реорганізації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 21.04.2020.

Вказаною ухвалою встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для подачі до суду відзиву на позов, який подається до суду разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, зокрема, належним чином засвідчені копії всіх матеріалів, на підставі яких прийнято спірну постанову, а також роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву разом із копіями доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову, та документів, на підставі яких прийнято спірну постанову. Представник відповідача зазначив, що, реалізуючи законодавчо закріплені за ним повноваження утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, при внесенні оскаржуваної постанови діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивачем 20.04.2020 засобами електронного зв`язку подано відповідь на відзив відповідача на позов.

Ухвалою суду від 27.03.2020 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Профспілку працівників охорони здоров`я України (далі - третя особа-1), якій запропоновано подати до суду письмові пояснення щодо позову та доказів на підтвердження викладених обставин.

На виконання вимог ухвали до суду 16.04.2020 від третьої особи 1 надійшли пояснення щодо позову разом із копіями доказів на підтвердження обставин, викладених у поясненнях.

Ухвалою суду від 12.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Протокольною ухвалою від 01.07.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ).

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну санітарно-епідеміологічну службу України як окремий центральний орган виконавчої влади із покладенням на неї функції з реалізації державної політики у сфері забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення.

Згідно з п.1 Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №400/2011 (із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 14.02.2012 №85/2012), Державна санітарно-епідеміологічна служба України (Держсанепідслужба України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра охорони здоров`я України (далі - Міністр).

Держсанепідслужба України входить до системи органів виконавчої влади у галузі охорони здоров`я та утворюється для забезпечення реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Указ Президента України від 06.04.2011 №400/2011 «Про Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України» втратив чинність на підставі Указу Президента України від 20.06.2019 №419/2019.

З наявних у справі документів і матеріалів вбачається, що 10.09.2014 Кабміном прийнято постанову №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - постанова №442), згідно з абзацом 2 пункту 1 якої (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабміну від 05.08.2015 №591 та від 25.11.2015 №1087), з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до п.п. 9, 9-1 ст. 116 Конституції України, постановлено утворити Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, реорганізувавши шляхом перетворення Державну ветеринарну та фітосанітарну службу і приєднавши до Служби, що утворюється, Державну інспекцію з питань захисту прав споживачів і Державну санітарно-епідеміологічну службу та поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій з реалізації державної політики у сфері племінної справи у тваринництві, у сфері гігієни праці та функцій зі здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), а також функції зі здійснення державного контролю (нагляду) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; здійснення державного нагляду (контролю) у сфері туризму та курортів.

Водночас, за результатами нового судового розгляду справи №826/19610/14 за позовом Профспілки працівників охорони здоров`я України до Кабміну, треті особи: Міністерство охорони здоров`я України та Держсанепідслужба України, про визнання незаконним абзацу 2 пункту 1 постанови Кабміну від 10.09.2014 №442 в частині щодо реорганізації Держсанепідслужби України, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015 відмовлено в задоволенні позову Профспілки працівників охорони здоров`я України.

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2016, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.07.2016, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015 скасовано та прийнято нове рішення, яким задоволено позов Профспілки працівників охорони здоров`я України, а саме визнано протиправним та скасовано абзац 2 пункту 1 постанови Кабміну від 10.09.2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» в частині реорганізації Держсанепідслужби України.

В подальшому, 29.03.2017 Кабміном прийнято спірну постанову №348 «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби», якою: відмінено рішення про реорганізацію Держсанепідслужби України шляхом її приєднання до Держпродспоживслужби (пункт 1); ліквідовано Держсанепідслужбу України (пункт 2); покладено на Держпродспоживслужбу завдання і функції з реалізації державної політики у сфері санітарного та епідеміологічного благополуччя населення із здійснення контролю (нагляду) за дотриманням вимог санітарного законодавства (крім функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників) (пункт 3); утворено комісію з ліквідації Держсанепідслужби України (пункт 4).

На Урядовому порталі (http://www.kmu.gov.ua) 22.05.2017 розміщено інформацію наступного змісту: «Уряд на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 20016 р. відмінив рішення щодо реорганізації Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом її приєднання до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Водночас подальше функціонування Держсанепідслужби є недоцільним, оскільки на сьогодні виконання її функцій забезпечують МОЗ, Держпраці та Держпродспоживслужби. Тому Урядом прийнято рішення про ліквідацію Держсанепідслужби та утворення відповідної ліквідаційної комісії».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 113 Конституції України, якій кореспондує частина перша статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (далі - Закон №794-VII), Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Водночас, частина перша статті 117 Конституції України, якій кореспондує частина перша статті 49 Закону №794-VII, встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у сфері вдосконалення державного управління та державної служби утворює, реорганізовує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затверджує положення про зазначені органи.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (далі - Закон №3166-VI), міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Частиною третьою статті 5 Закону №3166-VI визначено, що утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.

Згідно з частиною восьмою статті 5 Закону №3166-VI актом Кабінету Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується.

У відповідності до частини дев`ятої статті 5 Закону №3166-VI порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі - Порядок №1074).

Пунктом 3 зазначеного Порядку пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та містить: у разі утворення органу виконавчої влади - обґрунтування щодо основних завдань та функцій такого органу, відповідні фінансово-економічні розрахунки з визначенням джерел покриття витрат, пов`язаних з його функціонуванням; у разі реорганізації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо неможливості або недоцільності виконання відповідних завдань та функцій таким органом, визначення шляху реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення), а також відповідні фінансово-економічні розрахунки; у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

Відповідно до пункту 15 Порядку №1074 у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації.

Головою комісії з ліквідації органу виконавчої влади затверджується посадова особа, визначена Кабінетом Міністрів України.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.

Відповідно до параграфу 44 Регламенту розробник подає Мін`юсту для проведення правової експертизи разом з пояснювальною запискою, матеріалами погодження (листами із зауваженнями і пропозиціями).

Судом також встановлено, що розробником проекту спірної постанови є Міністерство аграрної політики та продовольства України, пояснювальну записку до проекту спірної постанови 26.01.2017 підписано профільним Міністром.

Як вбачається із пояснювальної записки до проекту постанови, остання прийнята на виконання доручення Прем`єр-міністра України В.Гройсмана від 06.05.2017 № 48554/32/1-14 до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2016 №826/19610/14, доручень від 13.05.2016 №17333/0/1-16, від 27.05.2016 №17333/5/1-16 до протоколу наради від 24.05.2016 «Про стан виконання доручення Прем`єр-міністра України від 13.05.2016 № 17333/0/1-16 щодо реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» та у зв`язку з необхідністю дотримання конституційних прав та свобод людини і громадянина щодо санітарно-епідеміологічної служби благополуччя та завершення заходів з припинення Держсанепідемслужби.

Згідно зі статтею 49 Конституції України держава забезпечує санітарно-епідеміологічне благополуччя.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, шляхом реорганізації (перетворення) Державної ветеринарної та фітосанітарної служби і приєднання до Служби, що утворюється, Державної епідеміологічної служби та покладення на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються, крім функції, зокрема у сферах епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці і функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення.

Пунктом 5 Постанови встановлено, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади є правонаступниками органів, які реорганізуються.

З початку травня 2016 року Держпромспоживслужба забезпечує здійснення повноважень у сфері санітарного законодавства, проведено усі необхідні організаційні заходи, виділено фінансування, виготовлено необхідні печатки та штампи для організації безперервності виконання функцій, зокрема при митному оформленні товарів.

Виходячи з викладеного, у пояснювальній записці до проекту спірної постанови зазначено, що з метою виконання рішення суду (постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2016 у справі №826/19610/14), усунення дублювання та більш чіткого розмежування повноважень між центральними органами виконавчої влади виникла необхідність внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442, зокрема, щодо покладення функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) за інфекційними та неінфекційними захворюваннями - на Міністерство охорони здоров`я, у сфері гігієни праці і функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників - на Державну службу України з питань праці, та у сфері забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення - на Держпродспоживслужбу.

Поряд з цим, як встановлено судом, на виконання витягу з протоколу №4 засідання Урядового комітету з питань європейської, євроатлантичної інтеграції, міжнародного співробітництва та регіонального розвитку від 18.08.2016, проект спірної постанови було доопрацьовано з урахуванням зауважень Секретаріату Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо врахування вимог статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Суд також зазначає, що відповідно до параграфу 34 Регламенту під час розроблення проекту акта Кабінету Міністрів розробник аналізує стан справ у відповідній сфері правового регулювання, причини, які зумовлюють необхідність підготовки проекту, визначає предмет правового регулювання, механізм вирішення питання (зокрема із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій), що потребує врегулювання, передбачає правила і процедури, які, зокрема, унеможливлювали б вчинення корупційних правопорушень, а також робить прогноз результатів реалізації акта та визначає критерії (показники), за якими оцінюватиметься ефективність його реалізації.

Відповідно до параграфу 45 Регламенту Мін`юст під час проведення правової експертизи перевіряє проект акта Кабінету Міністрів на відповідність Конституції України, актам законодавства та чинним міжнародним договорам України, стандартам Ради Європи у сфері демократії, верховенства права та прав людини, зокрема, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків (гендерно-правова експертиза).

Також, пунктом 5 параграфу 33 Регламенту встановлено, що проект акта Уряду підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами.

Відповідно до пункту 5 пояснювальної записки до проекту спірної постанови зазначено, що даний проект акта погоджено Міністерством фінансів України, Міністерством охорони здоров`я України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України та Міністерством юстиції України без зауважень.

Наведене спростовує твердження позивача про те, що під час погодження проекту постанови його не було надіслано на погодження до Міністерства охорони здоров`я України.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії висновку Міністерства юстиції України від 21.12.2016 за результатами правової експертизи до проекту спірної постанови, даний проект: відповідає Конституції України, актам законодавства, що мають вищу юридичну силу та вимогам нормопроектувальної техніки; узгоджується з актами такої ж юридичної сили; не потребує проведення експертизи на відповідність чинним міжнародним договорам України та гендерно-правової експертизи; не містить корупціогенних факторів.

Також, у матеріалах справи наявна копія довідки щодо відповідності зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу проекту спірної постанови, згідно з якою даний проект: за предметом правового регулювання не належить до пріоритетних сфер, правовідносини в яких регулюються правом Європейського Союзу; прийняття спірної постанови сприятиме ефективному виконанню центральними органами виконавчої влади покладених на них повноважень й забезпеченню санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, а також забезпечить виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2016 у справі №826/19610/14; не суперечить зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції, у тому числі міжнародно-правовим, та праву Європейського Союзу (узагальнений висновок).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача про порушення відповідачем параграфу 45 Регламенту є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованими твердження позивача про порушення відповідачем параграфу 45 Регламенту та оскільки Державна санітарно-епідеміологічна служба є центральним органом виконавчої влади, Кабінет Міністрів України, реалізовуючи законодавчо закріплені за ним повноваження утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, при виданні постанови діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з цим, суд зазначає, що відповідно до частин 2, 5 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2017 у справі 826/12583/16, яке залишене без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2017 та постановою Верховного Суду від 27.12.2019, його поновлено на посаді заступника голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України, проте на момент подання позову відповідачем вказане рішення суду не виконано. Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача про ліквідацію Державної санітарно-епідеміологічної служби унеможливлює виконання зазначеного судового рішення, що порушує його конституційне право на працю.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таким чином, у даному випадку право на захист виникає за умови доведення факту застосування до позивача норм оскаржуваного акта, та/або того, що позивач є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Предметом оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 348 «Деякі питання Державної санітарно-епідеміологічної служби» є ліквідація Державної санітарно-епідеміологічної служби та покладення на Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів завдання і функції з реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення та із здійснення контролю (нагляду) за дотриманням вимог санітарного законодавства (крім функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників).

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України вбачається, що правовідносини, що регулює оскаржуваний акт виникають між Кабінетом Міністрів України та Державною санітарно-епідеміологічною службою і поширюється лише на осіб, щодо яких він застосовується. Зазначений правовий акт має конституційно-правову природу, прийнятий у межах повноважень Кабінету Міністрів України та не належить до актів, які встановлюють, змінюють або припиняють безпосередньо правовідносини для позивача, а тому не можуть порушувати його права та інтереси і не призводить до виникнення у останнього будь-яких прав та обов`язків.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про ліквідацію державного органу, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією, у даному випадку, Кабінету Міністрів України за наявності відповідних правових підстав, якому надані такі повноваження Конституцією України, Законом України «Про Кабінет Міністрів України», Регламентом.

Між тим, суд звертає увагу, що гарантії дотримання права працівника при проведенні реорганізації та/або ліквідації державного органу визначені 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII та Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд вважає, що позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з вище викладеного, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03.10.2017 №2147-VIII.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.10.2020.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Судді А.В. Літвінова

І.М. Погрібніченко