Справа № 420/7879/19
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/7879/19

Категорія: 111030000 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 12.03.2020 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч. 1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління (далі ГУ) ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 25 липня 2019 року №-1551.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що йому на праві власності належить нежитлове приміщення (стоматологічний кабінет) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 125,7 кв.м., що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На переконання позивача він не має жодного відношення до земельної ділянки площею 315,42 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки термін дії Договору на дольову участь у землекористуванні №4799 від 10 грудня 2007 року щодо вказаної земельної ділянки сплинув 10 грудня 2012 року. Разом з тим, позивач впевнений в протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення також з тих підстав, що податковий орган не надав довідку Управління Держкомзему щодо нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на яку посилався.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що з урахуванням приписів ст. 12 ЗК України, між Одеською міською радою та ОСОБА_1 укладено Договір від 10 грудня 2007 року №4799 про дольову участь у землекористуванні. Також, згідно довідки Управління Держкомзему нормативно грошова оцінка 1м.кв. земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , при комерційному використанні становить 1 698,90 грн. Таким чином, враховуючи коефіцієнт індексації (2019 рік - 1,0), сума розрахунку земельного податку на 2019 рік складає: (1698,9 х 315,42) х 3% = 16 076,01 грн.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 липня 2019 року №-1551, задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 25 липня 2019 року №-1551.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ГУ ДПС в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ГУ ДПС в Одеській області зазначає, що згідно ст.ст. 269 та 270 ПК України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об`єктами оподаткування земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), що перебувають у власності. Базою оподаткування земельним податком є нормативно грошова оцінка земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні. Оскільки між Одеською міською радою та ОСОБА_1 укладено Договір від 10 грудня 2007 року №4799 про дольову участь у землекористуванні, ОСОБА_1 є платником земельного податку, а отже, спірне податкове-повідомлення-рішення прийнято правомірно.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що розрахунок земельного податку з фізичних осіб у податковому повідомленні-рішенні від 25 липня 2019 року №-1551 податковим органом здійснено з порушенням приписів податкового законодавства України, оскільки при визначенні суми земельного податку з фізичних осіб контролюючий орган повинен враховувати площу приміщення, розмір мінімальної заробітної плати на 01 січня звітного року, та ставку податку, яка встановлена рішенням міської ради.

Разом з тим, ОСОБА_1 звертає увагу суду, що відповідно до Витягу з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 жовтня 2019 року №184925519, йому на праві власності належать нежитлові приміщення стоматологічного кабінету, загальною площею 125,7 кв.м. Таким чином, відповідачем помилково, в порушення вимог п.266.5.1 ст. 266 ПК України, визначено спірну суму податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб з урахуванням загальної площі об`єкта нерухомості 315,42 кв.м., котра передбачена Договором на дольову участь у землекористуванні №4799 від 10 грудня 2007 року, укладеним між Одеською міською радою та позивачем.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 впевнений в тому, що в податковому повідомленні-рішенні від 25 липня 2019 року №-1551 суму податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб визначено без урахування розміру, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДПС в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

Відповідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення (стоматологічний кабінет), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 125,7 кв.м.

10 грудня 2007 року між Одеською міською радою та фізичною особою ОСОБА_1 (Землекористувач) укладено Договір на дольову участь у землекористуванні №4799, за умовами якого Одеська міська рада на підставі ст.12 ЗК України визначає дольову участь у землекористуванні, а землекористувач здійснює оплату за користування 17/100 частки земельної ділянки площею 1855,43 кв.м., що складає 315,42 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до плану земельної ділянки, який додається. Доля у землекористуванні визначається відповідно до Положення про порядок розрахунку плати за користування земельними ділянками і за дольову участь у землекористуванні в м.Одесі, затвердженого Рішенням Одеської міської ради №702-ХХІІІ від 29 лютого 2000 року терміном на 5 років для експлуатації та обслуговування приміщень стоматологічного кабінету.

10 грудня 2012 року сплинула дія Договору на дольову участь у землекористуванні №4799 від 10 грудня 2007 року.

25 липня 2019 року, з урахуванням положень п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.286.5 ст.286 ПК України, ГУДФС в Одеській області винесено спірне податкове повідомлення-рішення №-1551 про податкове зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 1607,01 грн., яка розрахована з урахуванням коефіцієнту індексації на 2019 рік-1,0 та складається з наступного: (1698,9 грн. х 315,42 кв.м. х 3% = 16076,01 грн.)

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні ГУ ДФС в Одеській області від 25 липня 2019 року №-1551 суму податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб визначено без урахування розміру, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, а тому воно підлягає скасуванню.

Судова колегія не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 206 ЗК України визначає, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 п.14.1 ст. 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до пп.269.1.2 п.269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є землекористувачі.

Згідно з пп.270.1.1 п.270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За визначенням п.271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є:

- нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

- площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Частиною 1 п.286.1 ст. 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 п.287.1 ст. 287 ПК України, датою виникнення податкового обов`язку із справляння плати за землю власниками землі та землекористувачами є день виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (п.287.6 ст. 287 ПК України).

Окрім того, п.287.8 ст. 287 ПК України встановлено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У розумінні положень пп.14.1.72, пп.14.1.73 п.14.1 ст. 14, пп.269.1.1, пп.269.1.2 п.269.1, п.269.2 ст. 269, пп.270.1.1, пп.270.1.2 п.270.1 ст. 270, п.287.6 ст. 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 червня 2016 року (справа №21-804а16) та постанові від 12 вересня 2017 року (справа №21-3078а16), а також Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року (справа №825/308/17), від 19 червня 2018 року (справа №822/2696/17), від 17 грудня 2019 року (справа №804/4739/16), від 14 травня 2020 року (справа №826/13115/16), від 03 серпня 2020 року (справа №826/13307/18).

Така позиція відповідає висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 07 липня 2015 року у справі 826/12388/13-а: "Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п.5.2 ст. 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно".

Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.

З огляду на зазначене, судова колегія відхиляє доводи ОСОБА_1 , викладені в позові та відзиві на апеляційну скаргу про те, що він не є платником земельного податку, оскільки він не має жодного відношення до земельної ділянки площею 315,42 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено належне йому на праві власності нежитлове приміщення (стоматологічний кабінет) загальною площею 125,7 кв.м.

Крім того, судова колегія вважає необґрунтованими доводи позивача з приводу визначення податковим органом суми земельного податку з фізичних осіб без врахування площі приміщення, розміру мінімальної заробітної плати на 01 січня звітного року, та ставки податку, яка встановлюється рішенням міської ради, з огляду на таке.

Абзацом 2 п.284.1 ст. 284 ПК України встановлено, що органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Так, рішенням Одеської міської ради від 10 червня 2016 року №6762-VI, встановлені ставки до власників вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень розташованих в житлових будинках, які використовують дані приміщення для ведення підприємницької діяльності у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі (НГО).

Вказана інформація є доступною на офіційному сайті Одеської міської ради (https://omr.gov.ua/ru/acts/council/71896/).

Окрім того, згідно листа Управління Держгеокадастру у м. Одесі (а.с.32) щодо нормативно грошової оцінки земельної ділянки Комунального підприємства "Житлово-комунальний сервіс "Вузівський" за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франка, 45, вбачається відсутність на вказаному об`єкту документації із землеустрою та сформованого об`єкта оцінки земельної ділянки з визначеною площею, встановленими межами, цільовим призначенням (функціональним використанням) та внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру.

Зазначено, що нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а при застосуванні локальних коефіцієнтів, Кф=2,0 та індексації з дати проведення грошової оцінки станом на 01 січня 2017 року становить 1698,90 грн./кв.м.

Вказана нормативна грошова оцінка 1 кв.м., в розмірі 1 698,90 грн./кв.м. розрахована відповідачем до земельної ділянки за адресою об`єкту: АДРЕСА_1 , землекористувач - ОСОБА_1 .

Разом з тим, згідно вимог пп.266.5.1 п.266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року №2629-VIII (зі змінами та доповненнями), з 01 січня 2019 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 4 173 грн.

Таким чином, ставка податку в сумі 1 698,90 грн./кв.м. для об`єкту нежитлової нерухомості, що перебуває у власності позивача, не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати в сумі 4 173 грн., встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Вказані факти спростовують посилання ОСОБА_1 на те, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні ГУ ДФС в Одеській області від 25 липня 2019 року №-1551 суму податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб визначено без урахування розміру, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Більш того, судова колегія вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що податковим органом, в порушення вимог п.п.287.6, 287.8 ст. 287 ПК України, здійснено розрахунок податкового зобов`язання за площею 315,42 кв.м., без врахування пропорційної частки прибудинкової території нежитлові приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку, оскільки згідно Договору №4799 на дольову участь у землекористуванні від 10 грудня 2007 року вбачається, що землекористувач здійснювалася оплата за користування 17/100 частки земельної ділянки площею 1 855,43 кв.м., що складає 315,42 кв.м. (а.с.16)

Вказаний Договір №4799 від 10 грудня 2007 року підписаний ОСОБА_1 особисто, а тому у судової колегії відсутні підстави для встановлення часток прибудинкової території належного позивачу нежитлового приміщення у багатоквартирному жилому будинку.

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, врахував пропорційну частку прибудинкової території належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення у багатоквартирному жилому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка складає лише 17/100 частини загальної земельної ділянки, а саме 315,42 кв.м.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 25 липня 2019 року №-1551 про визнання суми податкового зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" в розмірі 16 076,01 грн. ґрунтується на нормах діючого законодавства України.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно вимог ПК України до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), тобто податковим законодавством не передбачено обов`язок у направленні боржникам розрахунку податкового зобов`язання.

Підсумовуючи викладене, вимога щодо скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 25 липня 2019 року №-1551 є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи, що рішення суду приймається на користь суб`єкта владних повноважень, підстави для розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 липня 2019 року №-1551.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.