Справа № 560/2039/20
Суддя: Фелонюк Д.Л.
Дата ухвалення: 2020-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2039/20
РІШЕННЯ
іменем України

21 жовтня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Фелонюк Д.Л. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у зарахуванні до загального строку військової служби навчання ОСОБА_1 у Київському військовому ліцеї;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 строк його навчання у Київському військовому ліцеї з 31.08.1995 по 13.06.1998 до загального строку військової служби з внесенням відповідних записів до його особової справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він 31.08.1995 вступив до Київського військового ліцею, який закінчив 13.06.1998. Весь цей час ОСОБА_1 знаходився на повному державному забезпеченні. З 17.07.1998 по 16.06.2003 позивач перебував на військовій службі в Житомирському ВІРЕ. При цьому правовідносини щодо проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України виникли 31.08.1995, тобто, до набрання чинності Законом України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 №766-XIV.

Згідно з статтею 24 Закону України №2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», в редакції на момент його прийняття, початком перебування на військовій службі вважається, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних. Проте, Законом України від 18.06.1999 №766-ХIV викладено в новій редакції Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», зокрема, початком перебування на військовій службі вважається день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які добровільно вступають на військову службу.

Позивач вважає, що в силу положень постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490 «Про реформу системи військової освіти» та наказу Міністра оборони України від липня 1992 року №133 «Про реформування системи військової освіти в Україні» військові ліцеї, які входили до системи військової освіти Міністерства оборони України мали статус військово-навчальних закладів. Тому, на думку позивача, до набрання чинності (31.07.1999) Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 №766-XIV, громадяни, які навчалися у військово-навчальних закладах незалежно від його рівня (середній чи вищий) вважалися такими, що перебувають на військовій службі.

До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII в первинній редакції дійсно містив норму, яка визначала початком військової служби прибуття до військового ліцею, проте, станом на момент виникнення спірних правовідносин, вказана редакція втратила свою чинність. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 №766-XIV, який набрав чинності 31.07.1999, викладено в новій редакції Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу». Ця нова редакція закону вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).

На думку відповідача, навчання у військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів. Крім того, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна, в якому навчався позивач, відсутній в переліку вищих навчальних закладів, в яких здійснюватиметься військова підготовка студентів, та який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490 «Про реформу системи військової освіти».

Звертає увагу на те, що вступ на військову службу супроводжується прийняттям (складенням) військової присяги на вірність народу України. Військова присяга прийнята ОСОБА_1 06.09.1998. Це свідчить про те, що позивач, навчаючись в ліцеї, не перебував на військовій службі.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.04.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.04.2020 відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою Київського військового ліцею імені Івана Богуна від 09.02.2000 №47 ОСОБА_1 у 1995 році поступив (наказ №84 від 31.08.1995) і у 1998 році закінчив Київський військовий ліцей (наказ №99 від 13.06.1998) і знаходився на повному державному забезпеченні.

За змістом атестату про повну загальну середню освіту НОМЕР_2 від 12.06.1998 ОСОБА_1 закінчив у 1998 році Київський військовий ліцей.

Відповідно до довідки Київського військового ліцею від 03.03.1998 №202 ОСОБА_1 дійсно був ліцеїстом з 31.08.1995 по дату видачі цієї довідки і знаходився на повному державному забезпеченні.

Згідно з довідкою Житомирського військового орденів Жовтневої Революції і Червоного Прапора інституту радіоелектроніки імені С.П. Корольова від 27.03.2003 №78/2/15/28 військовослужбовець ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 17.07.1998 по 16.06.2003.

Позивач прийняв Військову присягу 06.09.1998, про що свідчить запис в його послужному списку.

За змістом диплома бакалавра НОМЕР_3 ОСОБА_1 закінчив у 2002 році Житомирський військовий орденів Жовтневої Революції і Червоного Прапора інституту радіоелектроніки імені С.П. Корольова і отримав базову вищу освіту за напрямом підготовки «Радіотехніка» та здобув кваліфікацію бакалавра радіотехніки.

Відповідно до диплома спеціаліста НОМЕР_4 ОСОБА_1 закінчив у 2003 році Житомирський військовий орденів Жовтневої Революції і Червоного Прапора інституту радіоелектроніки імені С.П. Корольова і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Радіоелектронні комплекси, системи та засоби озброєння і військової техніки» та здобув кваліфікацію інженера з радіоелектроніки, офіцера військового управління тактичного рівня.

Позивач звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив зарахувати строк навчання в Київському військовому ліцеї у загальний стаж проходження військової служби, а також встановити початок військової служби з дня зарахування у Київський військовий ліцей.

Про результати розгляду рапорту, відповідач повідомив листом від 10.02.2020 №196. Зазначив, що час навчання у Київському військовому ліцеї не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а тому, і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у частині 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Вказано, що жодна норма Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чи будь-якого іншого закону не відносить період навчання у ліцеї до періоду військової служби. Так само у рапорті не зазначено норму закону, яка б вказувала на порушення з боку військової частини НОМЕР_1 щодо не зарахування часу навчання у Київському військовому ліцеї до строку військової служби.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Приписами абзацу 4 частини 1 статті 24 Закону України №2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», в редакції, чинній на момент вступу позивача до Київського військового ліцею, було визначено, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Згідно з частиною 2 вказаної статті закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі.

Посилаючись на вказану норму у згаданій редакції, позивач вважає, що час навчання у ліцеї повинен бути зарахований до його загального строку військової служби.

Разом з тим, наведена редакція статті діяла до внесення Законом України від 18.06.1999 №766-ХIV змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу». Ця стаття була викладена в іншій редакції, яка вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі із днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Вказані зміни набули чинності з 31.07.1999.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, початком проходження військової служби вважається, зокрема, день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Отже, на час звернення позивача із вимогою про зарахування йому періоду навчання у Київському військовому ліцеї до строку військової служби, норма права, яка визначала, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), не діяла.

Положенням про військовий ліцей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Суд встановив, що Київський військовий ліцей (а в подальшому Київський військовий ліцей імені Івана Богуна) був створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490, на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Документом, що засвідчує період навчання позивача у Київському військовому ліцеї є атестат про повну загальну середню освіту НОМЕР_2 від 12.06.1998.

Отже, військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому, строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

Слід зазначити, що в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №818/1880/18, від 19.12.2019 у справі № 540/902/19 та від 12.02.2020 у справі №813/3997/17 неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №490 "Про реформу системи військової освіти" військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Крім того, суд зважає на те, що законодавство визначає необхідною умовою прийняття на військову службу, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.

Так, за правилами частини 1 статті 15 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.

Положеннями частини 1 статті 20 вказаного закону було визначено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах, - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.

В той же час, з матеріалів справи слідує, що позивачу на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років. Тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу положень законодавства не могла бути призваною на військову службу.

Відповідно до довідки Київського військового ліцею від 03.03.1998 №202 ОСОБА_1 був зарахований до Київського військового ліцею «ліцеїстом», а не курсантом чи слухачем. При цьому, позивачу було видано атестат про повну загальну середню освіту НОМЕР_2 від 12.06.1998.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що період навчання ОСОБА_1 з 31.08.1995 по 13.06.1998 у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 2 Закону України №2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», в редакції, чинній протягом періоду навчання позивача в Київському військовому ліцеї, громадяни України, які призвані або добровільно вступили на військову службу, приймають Військову присягу на вірність народу України і тільки після цього можуть бути направлені на навчання чи для інших військових потреб за межі України.

Як встановив суд, позивач прийняв Військову присягу 06.09.1998, про що свідчить запис в його послужному списку. Тобто, після закінчення навчання в Київському військовому ліцеї.

Таким чином, період навчання позивача з 31.08.1995 по 13.06.1998 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.

Суд критично оцінює доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України №2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», в редакції, чинній на момент його вступу до Київського військового ліцею, тобто, в редакції до 31.07.1999, з посиланням на статтю 58 Конституції України, оскільки період його навчання складав з 31.08.1995 по 13.06.1998. При цьому суд зазначає, що застосування наведених положень Закону України №2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції, яка діяла в момент навчання та закінчення ОСОБА_1 ліцею, і чітко встановлювала момент, з якого починається перебування на військовій службі, не призвело до звуження обсягу його прав у сфері проходження військової служби, оскільки його навчання у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у зарахуванні до загального строку військової служби навчання ОСОБА_1 у Київському військовому ліцеї.

Оскільки встановлена правомірність дій відповідача, немає правових підстав для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 строк його навчання у Київському військовому ліцеї з 31.08.1995 по 13.06.1998 до загального строку військової служби з внесенням відповідних записів до його особової справи.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведене свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, а також звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_6 )

Головуючий суддя Д.Л. Фелонюк