Справа № 420/1558/20
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 р. Категорія 113020000м.ОдесаСправа № 420/1558/20
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

час і місце ухвалення: спрощене провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ДМСУТалишханова Ф.М. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року по справі за позовом Громадянина СРВ ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області щодо видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні, однак не отримав у визначений законодавством України термін нову посвідку, а отримав відповідь про те, що відносно нього прийнято рішення про відмову у обміні посвідки, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №7450 від 02.01.2020 року. Зобов`язано Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області 01.06.2009 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що на момент перевірки особової справи позивача, не було виявлено документів, які б підтверджували те, що позивач має підстави для отримання посвідки на постійне проживання відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 1983 року народження прибув до України у 1998 році до своїх батьків, які з 1989 року постійно на законних підставах проживали на території України. Позивач проходив навчання у Одеському політехнічному університеті.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії НОМЕР_6 від 08.12.2005 року ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку (а.с. 24-25).

Відповідно до свідоцтва на квартиру № 3 від 09.11.2009 року об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в цілому, належить гр. ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 22-23).

На території України у позивача народилися двоє дітей донька ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (а.с. 16-17), які на даний час навчаються у Одеській загальноосвітній школі №76 (а.с. 18).

Крім того, у 2018 році мати позивача ОСОБА_4 отримала громадянство України, що підтверджується копією паспорту громадянина України (у вигляді ID) № НОМЕР_2 від 22.05.2018 року (а.с. 15).

20.03.2008 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 з терміном дії - безстроково (а.с. 13).

1 червня 2009 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області здійснено обмін посвідки та документовано громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 з терміном дії - безстроково (а.с. 11).

20 листопада 2019 громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо видачі йому нової посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку із її пошкодженням.

У зв`язку із ненаданням відповіді та неприйняттям рішення щодо видачі нової посвідки представник позивача звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про повідомлення про причини зволікання з обміном бланку посвідки (а.с. 26).

З позовної заяви вбачається, що на зазначену заяву відповідь представник позивача не отримав, однак на особистому прийомі представнику було повідомлено, що відносно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ГУ ДМС в Одеській області прийняте рішення про відмову у обміні бланка посвідки №7450 на підставі п. п. 3 п. 62 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 року №321, у зв`язку із чим представник позивача 20.01.2020 повторно звернувся до відповідача із заявою про надання рішення про відмову у здійсненні обміну бланка посвідки № 7450 та конкретизування яка саме інформація, повідомлена ОСОБА_1 , не відповідає даним з Реєстрів (а.с. 27).

04.02.2020 року ГУ ДМС України в Одеській області листом №К-109/6/5101-20/5100.5.3/1375-20 направлено рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 від 02.01.2020 року та повідомлено представника позивача про те, що в заяві-анкеті №238885000 позивач під власний підпис зазначив підставу видачі посвідки на постійне проживання 03/06 відповідно до розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію». Відповідно до матеріалів особової справи громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 14.08.2007 року отримав дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку із тим, що його мати ОСОБА_4 має дозвіл на імміграцію. Однак, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію в Україні» дозвіл на імміграцію в межах квоти імміграції надається батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та їх неповнолітнім дітям. Відповідно до матеріалів справи громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну 09.07.2007 року будучі повнолітнім. У зв`язку із тим, що чинне законодавство передбачає, що документи видані компетентними органами іноземних держав підлягають легалізації в установленому порядку, Головним управлінням було надано запит представництву МЗС України в Одесі з метою підтвердження або спростування свідоцтва про народження іноземця. На теперішній час, відповідь з представництва МЗС України в Одесі не надходила.

З рішення ГУ ДМС України в Одеській області №7450 від 02.01.2020 року про відмову у обміні бланка посвідки на постійне проживання вбачається, що позивачу відмовлено в обміні посвідки на підставі п. п. 3 п. 62 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 року №321 (а.с. 29).

Позивач вважає такі дії Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови у обміні бланка посвідки на постійне проживання в Україні протиправними, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №7450 від 02.01.2020 року є протиправним, а тому наявні підстав для його скасування.

Відповідно до ст. ст. 19, 26 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, на час видачі посвідки позивачу) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно п.3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 4 Закону України, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно п.1, 7, 9, 40 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів».

Для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

З матеріалів справи убачається, що позивачем при поданні заяви для обміну посвідки надано всі необхідні документи.

Відповідно до п.43 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321, рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Законодавцем відокремлюється поняття «обмін» посвідки та її «оформлення». Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення і кінцевий результат розгляду заяви.

Як зазначалось вище, позивач звернувся до відповідача з заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з її пошкодженням відповідно до п.7 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 та надав до заяви необхідний перелік документів, визначений п.40 цього Порядку.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта з приводу того, що позивач не має підстав для отримання посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до п. 6 ч. 2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки приписи «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 не надають право відповідачу при розгляді заяви про обмін посвідки перевіряти обґрунтованість підстав її оформлення.

Крім того, висновком ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 14 серпня 2007 року, який приймався в межах розгляду питання щодо законності надання дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 встановлено, зокрема: 2) що перебування на території України гр. В`єтнаму вважати законним; 3) так як на території України проживає мати заявника, яка має вид на мешкання, то згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» він має право на отримання дозволу на імміграцію, як батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти та п. 3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як особа, яка має право набуття громадянства України за територіальним походженням).

Згідно п.73 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

В матеріалах справи відсутні докази проведення службової перевірки за фактом безпідставного оформлення та видачі позивачу посвідки на постійне проживання, що також спростовує твердження відповідача щодо наявності порушення законодавства.

Відповідно до п.46 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

З рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 від 02.01.2020 року убачаться, що підставою для відмови стало посилання на п.п. 3 п.62 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321 .

Згідно п.п.3 п.62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, зокрема, в разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

При цьому, відповідачем не було зазначено які саме дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію, на підставі яких позивачу було відмовлено в обміні посвідки.

Будь-яких інших обґрунтувань відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання вказане рішення не містить. Також відповідачем не надано жодного доказу, який би пояснював підстави ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-ІV від 23.02.2006року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.

Втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Отже, з урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку більш ніж через 12 років після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача.

Позивач законно перебував на території України, за час проживання на території України в нього народились діти, які є громадянами України, він набув право власності на квартиру в м. Одесі.

Загалом, доводи відповідача ґрунтуються лише на помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій з документування позивача посвідкою на постійне проживання.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №2450 від 02.01.2020 року та наявність підстав для його скасування.

Враховуючи протиправність рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №7450 від 02.01.2020 року у суду є всі підстави для зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні Громадянина СРВ ОСОБА_1 серії НОМЕР_1.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не було доведено правомірності вчинених ним дій.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Громадянина СРВ ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на адміністративний позов (а.с. 46) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року по справі № 420/1558/20, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 21 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.