Справа № 460/2005/20
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

20 жовтня 2020 року м. Рівне №460/2005/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М. розглянувши у спрощеному позовного провадженні без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій за 2018 -2019 рік, тривалістю 28 календарних діб. За 2015, 2016, 2017 роки позивачу відмовлено у нарахуванні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 42 календарні доби у зв`язку з тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Протягом 2015, 2016, 2017 років військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не надавалось додаткових відпусток, як учаснику бойових дій, із збереженням грошового забезпечення та компенсацій за невикористані дні цих відпусток під час звільнення не виплачувалось на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2018 року (по стройовій частині). Позивач вважає, що за таких умов має місце протиправність бездіяльності відповідача, а тому, з метою відновлення порушених прав, звернувся до суду із цим позовом. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 06.04.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу надано п`ятиденний строк після закінчення в Україні карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) для подання відзиву на позовну заяву.

03.07.2020 відповідачем подано суду відзив на позовну заяву (разом з доказами подання його примірника позивачу), у якому відповідач зазначив, що Військова частина НОМЕР_2 не є належним відповідачем у даній справі. Стверджує, що відповідно до розрахунково-платіжної відомості та платіжного доручення від 20.11.2019 № 1064 ОСОБА_1 нарахована та виплачена вихідна допомога при звільненні в сумі 382941,16 грн, в тому числі 24549,23 грн компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Таким чином Військова частина НОМЕР_2 повністю виконала фінансові зобов`язання перед позивачем за період служби у оперативному командуванні " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". Зауважує, що у Військовій частині НОМЕР_2 відсутні відомості щодо використання чи невикористання позивачем днів додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій, виплати або невиплати позивачеві компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за періоди служби з 2015 по 2017 у інших військових частинах. Оскільки позивач набув статус учасника бойових дій 27.04.2015, а позовні вимоги стосуються нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, тобто, за період проходження ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , вважає, що за даним позовом має відповідати Військова частина НОМЕР_1 . Враховуючи наведене зазначає, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, тому просить суд замінити первісного відповідача за позовом ОСОБА_1 - Військову частину НОМЕР_2 , належним відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса АДРЕСА_1 ).

07.07.2020 позивач подав суду клопотання, у якому просить суд замінити неналежного відповідача (оперативне командуванні " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (Військова частина НОМЕР_2 )) на належного відповідача (Військову частину НОМЕР_3 ) у даній справі.

Ухвалою від 08.07.2020 суд замінив неналежного відповідача - Військову частину НОМЕР_2 на належного відповідача - Військову частину НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 )

23.07.2020 представником Військової частини НОМЕР_2 подано до суду заяву, у якій зазначено, що в прохальній частині відзиву військової частини НОМЕР_2 на позовну заяву ОСОБА_1 зроблено описку у назві належного відповідача, де помилково вказано Військову частину НОМЕР_3 замість Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою від 24.07.2020 суд задовольнив заяву Військової частини НОМЕР_2 про виправлення описки. Виправив описку в ухвалі Рівненського окружного адміністративного суду про заміну неналежного відповідача від 08.07.2020 у справі № 460/2005/20, а саме: у вступній та резолютивній частині вказаної ухвали суду назву належного відповідача «Військова частина НОМЕР_3 » замінити на «Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 )».

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказав, що додаткова відпустка не є щорічною, тому компенсації при звільненні вона не підлягає. Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

Позивач проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_2 офіцером за контрактом. Є учасником бойових дій посвідчення серія НОМЕР_5 від 27.04.2015 (а.с.24), безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції (ООС) в Донецькій та Луганській областях України, також має статус "Ветерана військової служби" (посвідчення серія НОМЕР_6 ).

На підставі наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 15.10.2019№527, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 11.11.2019 №267 (по стройовій частині) - позивач з 11.11.2019 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 11 листопада 2019 року, як такий, що звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.11.2019 №267 відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992р. №2232 -X (зі змінами), у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час дії особливого періоду), з правом носіння військової форми одягу.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.11.2019 №267 (по стройовій частині) позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій за 2018 рік, 2019 рік тривалістю 28 календарних діб.

За 2015, 2016, 2017 роки позивачу відмовлено у нарахуванні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій тривалістю 42 календарні доби в зв`язку із тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Золочів Львівської області.

Протягом 2015, 2016, 2017 років військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не надавалось додаткових відпусток, як учаснику бойових дій, із збереженням грошового забезпечення та компенсацій за невикористані дні цих відпусток під час звільнення не виплачувалось на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2018 (по стройовій частині).

Позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 , з відповідною заявою щодо виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки для учасників бойових дій, що передбачені законодавством та не були позивачу виплачені під час звільнення з військової служби.

Листом від 14.02.2020 №501/34 позивач отримав відмову аргументовану тим, що в період 2015-2017 роки він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Золочів та йому необхідно звернутись до командира військової частини НОМЕР_1 з метою вирішення питання щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, оскільки він був зарахований до списків особового складу у військовій частині НОМЕР_2 з березня 2018 року. (Військова частина НОМЕР_1 м. Золочів Львівської області перебуває в прямому підпорядкуванні військовій частині НОМЕР_2 м. Рівне).

В подальшому позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з відповідною заявою щодо виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки для учасників бойових дій, що передбачені законодавством та не були йому виплачені під час звільнення з військової служби.

У відповідь на своє звернення листом від 26.02.2020 №441 позивач отримав відмову аргументовану тим, що щодо цього відсутнє рішення вищого командування щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям-учасникам бойових дій під час проходження мною військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та його рапорт про виплату такої компенсації і провести нарахування та виплати такої компенсації не вбачається за можливим, окрім як за судовим рішенням.

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2017 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993, звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своєї бездіяльності, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

За приписами частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі статтею 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 та «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

Згідно зі статтею 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено термін «особливий період», як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статтею 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Проаналізувавши викладене, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті12 Закону №3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішення від 16.05.2019 справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), ця справа є типовою, а справа №№620/4218/18 - зразковою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19) (провадження №11-550заі19) рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.05.2019 залишене без змін.

Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Таким чином, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2016 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Судом, зі змісту наказу №68 від 17.03.2018, з`ясовано, що на час його прийняття, відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, за 2015-2017 роки. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправність бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. З врахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2017 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Суд звертає увагу також на правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у п. 23 справи «Сук проти України» від 10.03.2011 року, заява №10972/05, де зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності своїх дій, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Рішення ухвалено судом з урахуванням часу перебування головуючого судді та лікарняному та у відпустці.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язанння вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 20 жовтня 2020 року.

Суддя У.М. Нор