Справа № 120/2100/20-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2020-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

20 жовтня 2020 р. Справа № 120/2100/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 звернувся ОСОБА_1 , в якому просить:

- визнати протиправною відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року, викладену в листі від 04.05.2020 року № 845;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2019 року № 118 його звільнено зі служби у запас за станом здоров`я та виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. При цьому, відповідач не розрахувався з ним за всіма видами належного грошового забезпечення. Однак, лише 14.02.2020 року відповідач виплатив позивачу грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на отримання виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року.

При цьому позивач зауважує, що оскільки в спеціальному законодавстві, яке регулює порядок проходження військової служби, відсутні норми, які регулюють спірні правовідносини, підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, як таких, що поширюються на всі трудові правовідносини.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

Позиція відповідача полягає в тому, що компенсація за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, причому виплачується за певних умов. Вказує, що норми трудового законодавства, на які посилається позивач в позовній заяві, не розповсюджуються на військовослужбовців. Усі питання, пов`язані з виплатою грошового забезпечення військовослужбовців, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», а не нормативними актами трудового законодавства. Зазначає, що виплата компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є правовою підставою для стягнення середнього заробітку, враховуючи правомірність звільнення позивача з військової служби, а також своєчасність виплати грошового забезпечення. У зв`язку з цим вважає, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Тому відповідач стверджує, що норми статті 117 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до виплати грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що свідчить про необґрунтованість заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2019 року № 118 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення з 16.05.2019 року, згідно наказу начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 11.04.2029 року № 30, за станом здоров`я /а.с. 8/.

У день виключення позивача зі списків військової частини розрахунок проведено не у повному обсязі.

14.02.2020 року позивачу виплачено 36883,08 грн. грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій /а.с. 7/.

30.04.2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року, на що отримав відповідь військової частини від 04.05.2020 року, якою йому відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні /а.с. 10-12/.

Дана відмова одночасно є предметом оскарження у даній справі.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини 2 статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із абзацом 1 пункту 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як свідчать встановлені у справі фактичні обставини, позивача виключено зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме не виплачено грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Дане порушення було самостійно усунуте відповідачем та виплачено відповідні кошти позивачу із затримкою майже в дев`ять місяців.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Суд, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі № 823/1023/16.

Системний аналіз спеціального законодавства та положень Кодексу законів про працю України, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, свідчить про помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України, тому суд такі відхиляє.

Оскільки грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

При цьому суд звертає увагу та не погоджується з доводами відповідача про те, що компенсація за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, оскільки відповідна компенсація, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Крім того, варто також зазначити, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У контексті спірної ситуації у даній справі позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку, тобто з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року.

З цього приводу суд зазначає про відсутності спору між сторонами щодо розміру належних позивачеві сум при звільненні з військової служби, оскільки позиція позивача полягає саме у відмові виплати середнього заробітку в порядку статей 116, 117 Кодексу законів про працю України за відсутності відповідного спору про розмір невчасно виплаченої компенсації з вини відповідача.

Таким чином, у даній справі суд, встановивши право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказує на протиправність дій відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року, викладену в листі від 04.05.2020 року № 845.

У зв`язку з цим суд також вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку, оскільки такий обов`язок відповідача передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому суд не уповноважений встановлювати відповідачу механізм нарахування відповідних коштів на користь позивача, оскільки обов`язок виплати такого відшкодування законодавством покладений саме на власника або уповноважений ним орган та належить до їх дискреційних повноважень.

Водночас, після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права на звернення до суду у випадку порушення його прав відповідачем, а також на визначення розміру відшкодування за час затримки в порядку частини 2 статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності відповідного спору.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року, викладену в листі від 04.05.2020 року № 845.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2019 року по 13.02.2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович