Справа № 240/1115/20
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1115/20

Головуючий у І інстанції: Черноліхов С.В.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

16 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича, суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція" про визнання недійсною оцінки майна,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича, суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція" про визнання недійсною оцінки майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з висновку про вартість вказаної квартири їй стало відомо про те, що 20 січня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція" проведена оцінка ринкової вартості майна. Позивач вважає, що така оцінка проведена не об`єктивно, неякісно та з порушеннями, які полягають в неповідомленні її про здійснення огляду майна, такий огляд взагалі не здійснювався та експерт істотно занизив вартість квартири, у зв`язку з чим вважає, що вказана оцінка майна є недійсною.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Так, з поміж іншого, апелянт вказує на те, що спірні правовідносини не входять до юрисдикції адміністративного суду, оскільки вони виникли з приводу оскарження висновків суб`єкта оціночної діяльності у виконавчому провадженні, які є результатом його підприємницької діяльності, а тому зазначає, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Сторони своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористались та не подали відзиви на апеляційну скаргу.

13 жовтня 2020 року до суду від представника апелянта надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 13 жовтня 2020 року було прийнято протокольну ухвалу.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що 25 вересня 2019 року приватним виконавцем Ковальським Максимом Романовичем винесено постанову про арешт майна ОСОБА_1 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , при здійсненні виконавчого провадження № 60159480 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь АТ "Банк "Фінанси та кредит" заборгованість за кредитним договором № 813/07-И та договором поруки № 813/07-И-П від 12 вересня 2007 року заборгованість в сумі 1176120, 62 грн.

24 грудня 2019 року прийнято постанову про опис та арешт вказаної квартири.

На підставі постанови приватного виконавця Ковальського Максима Романовича від 10 січня 2020 року призначено суб`єкта оціночної діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція".

Згідно з висновком Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція" від 20 січня 2020 року, ринкова вартість належної позивачу квартири становить 824529 грн.

Вважаючи вказану оцінку майна недійсною позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст.2 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями та забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом №1404-VIII та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція - №512/5).

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 статті 10 Закону №1404-VIII передбачені заходи примусового виконання рішень.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки (ч.1-2 ст.18 Закон №1404-VIII).

Згідно із вимогами п.6 ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Поряд із цим, правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" № 2658-III від 12 липня 2001 року (далі - Закон № 2658-III).

Оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону (ст. 3 Закон № 2658-III).

Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (ч.1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 цього ж Закону).

Згідно ч. 1 ст.12 Закон № 2658-III, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

При цьому, спори, пов`язані з оцінкою майна, майнових прав, вирішуються в судовому порядку (ст. 33 Закон № 2658-III).

Таким чином, у випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.

Колегія суддів зазначає, що звіт, складений ТЗОВ "Перша земельна агенція", є результатом його практичної діяльності відповідно до договору з визначених питань. Такий звіт не є актом державного чи іншого органу, відповідно не може вважатися юридичним актом, тобто офіційним письмовим документом державного чи іншого органу (посадової особи), виданим в межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки. А також не створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин та не має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, при цьому чинний певний час.

При цьому, не є зазначений звіт і нормативно - правовим актом, оскільки не встановлює, не змінює і не скасовує норми права; не є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), оскільки він не породжує права та обов`язки позивача та йому не адресований.

Отже, звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Разом з тим, не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Суд акцентує увагу на тому, що встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Судова колегія зауважує, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18).

Як вбачається із позовної заяви, позивач просить визнати недійсною оцінку майна - арештованого постановою приватного виконавця Ковальського М.Р. від 25.09.2019 року, що належить ОСОБА_1 , визначеної станом на 20.01.2020 року за замовленням приватного виконавця Ковальського М.Р.

Отже, предметом даної справи є визнання недійсною оцінки майна.

Поряд із цим, аналіз судової практики Великої Палати Верховного Суду, дає підстави вважати, що використане позивачем формулювання "визнати недійсною оцінку майна" позбавлене сенсу, оскільки, як вже зазначалося, предметом судового розгляду можуть бути лише процесуальні дії державного виконавця щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду, незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювали такі дії.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень ( ч. 1 ст. 2 КАС України ).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах (ч.1 ст. 19 КАС України).

Суд наголошує, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відтак, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Натомість сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Зі змісту ст. 6 КАС України випливає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

У п. 24 рішення в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав у сфері публічно-правових відносин шляхом визнання недійсною оцінки майна суперечить зазначеним вище нормам, оскільки спори про визнання недійсним оцінки майна не можуть бути розглянуті у порядку адміністративного та іншого судочинства.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що нею оскаржується оцінка майна, як процесуальна дія державного виконавця, оскільки як вбачається зі змісту позовних вимог позивач просить суд визнати недійсною оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція", а не процесуальну дію державного виконавця.

Слід акцентувати увагу позивача, що ефективним способом судового оскарження визначення вартості чи оцінки майна є судове оскарження оцінки майна, як процесуальної дії державного виконавця у порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, суд зауважує, що в даному випадку суд не позбавляє право позивача на доступ до правосуддя, а лише вказує на правильний спосіб захисту її порушених прав.

За змістом ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Колегія суддів, в силу приписів частини 1 статті 239 КАС України роз`яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.238КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі, передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича, суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша земельна агенція" про визнання недійсною оцінки майна закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства в місцевому загальному суді за зареєстрованим місцем проживання (місцем знаходження) позивача.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.