Справа № 480/4526/19
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: О.В. Соп`яненко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 р. Справа № 480/4526/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Бершова Г.Є.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.02.2020, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 02.03.20 по справі № 480/4526/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення,зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що є громадянином Російської Федерації. Звернувся до Управління ДМС у Сумській області з заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Відповідач рішенням від 11.10.2019 №346-19 відмовив у задоволенні заяви. Вважає таке рішення протиправним та таким, що порушує його права.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вироком Подільського міського суду Московської області від 15.03.2013 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 159 КК РФ, призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років. Постановою Верховного Суду РФ від 06.11.2014 у передачі касаційної скарги на розгляд суду відмовлено. Відповідно до довідки від 19.08.2019 перебуває у розшуку. Вважає, що кримінальна справа стосовно нього була сфабрикованою через особистий конфлікт з начальником кримінальної поліції. Під час досудового розслідування до позивача застосовувалось фізичне насильство, тортури.

У зв`язку з незаконним засудженням та тортурами під час слідства був змушений у травні 2019 року прибути на територію України. Існує реальна загроза його свободі внаслідок незаконного засудження, життю у зв`язку з фізичним насиллям та тортурами в установі виконання покарань. Не бажає повертатися до країни походження через зазначені побоювання.

Вважає, що існують обставини, що п. 13. ч. 1 ст. 1 закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені як підстава для надання додаткового захисту. Відповідач не врахував вимог закону та фактичних обставин та прийняв протиправне рішення. Просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 11.10.2019 № 346-19.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

06.10.2020 року надійшло чергове клопотання від позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із оголошенням карантину на території України.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Так, станом на 15 липня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» у регіонах, в яких здійснюється послаблення протиепідемічних заходів дозволяється перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому) між регіонами в межах кількості місць для сидіння, передбачених технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

Будь-якої інформації про те, які саме карантинні обмеження перешкоджають позивачу прибути у судове засідання, в заяві не наведено.

Окрім того, на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та відповідно до пункта 10 частини 1 статті 152, частини 5 статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України наказом від 08 квітня 2020 року №169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.

Таким чином, учасники справи не позбавлені права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, а також поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги процесуального закону щодо дотримання строків розгляду справ та те, що у даній справі участь сторін у судовому засіданні не визнавалась обов`язковою.

Відповідно до положень статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, враховуючи відновлення транспортного зв`язку на час проведення засідання, технічну можливість за бажанням сторін здійснювати проведення судового засідання у режимі відеоконференцзв`язку, колегія суддів вважає, що правові підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 10.05.2019 був затриманий працівниками відділу прикордонної служби Сумського прикордонного загону. При затриманні повідомив про перетин ним державного кордону України не у встановлений спосіб, надав паспорт громадянина Російської Федерації (а.с. 48). Також позивач заявив про бажання подати заяву про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту.

11.05.2019 подав заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с. 33-42). Підставою виїзду з країни постійного проживання зазначив побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з переслідуванням за політичними мотивами.

Рішенням ДМС України від 11.10.2019 № 346-19 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність щодо нього умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с.155).

Позивач не погодився із такою відмовою та оскаржив її до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що підстави для визнання протиправними та скасування рішення УДМС у Сумській області № 82 від 20.05.2019 та рішення УДМС України № 142-19 від 23.09.2019 відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на такі обставини.

Відповідно до ст. 1 закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Директива Ради ЄЄ 2004/83/ЕС від 29.04.2004р. у ст.15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С)) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців від 16.12.1998 року факти на підтвердження заяви біженця визначаються шляхом надання підтвердження та доказів. Докази можуть бути усними та письмовими. Відповідно до загальних правових принципів обов`язок доказування покладається на особу, що висловлює твердження. Таким чином, в заяві біженця заявник зобов`язаний доводити достовірність своїх доводів та точність фактів на яких ґрунтується заява. Обов`язок доказування здійснюється заявником , який надає правдиві підстави фактів, що стосуються заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. З огляду на особливості ситуації біженця, суддя зобов`язаний визначити та оцінити всі наявні факти. Заявник зобов`язаний переконати в правдивості своїх фактичних тверджень.

Необхідно враховувати той факт, що через травмуюче минуле заявник він не може говорити вільно; або зі спливом часу або внаслідок інтенсивності минулих подій заявник не може пригадати усі фактичні деталі або точно розповісти про них чи може сплутати їх; таким чином він може бути неточним при наданні детальних фактів. Неспроможність пригадати чи повідомити усі дати або незначні подробиці, а також незначна непослідовність, невелика неточність чи не вірні твердження, що не є суттєвими, можуть прийматися до уваги при остаточному визначенні правдоподібності, але не мають використовуватися як вирішальні фактори. Неподання документальних доказів для підтвердження усних тверджень не має перешкоджати прийняттю заяви, якщо такі твердження співпадають з відомими фактами та загальна правдоподібність є достатньою. При визначенні загальної правдоподібності заяви суддя має приймати до уваги коректність стверджуваних фактів, загальна відповідність та логічність історії заявника, докази надані замовником на підтвердження своїх тверджень, відповідність загальновідомим фактам та відомій ситуації в країні походження. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник надав заяву, яка є логічно послідовною.

У своїй заяві та під час співбесід позивач вказує на неможливість перебування в країні громадянської належності через побоювання зазнати переслідувань, про загрозу життю та здоров`ю через політичні переконання, відмінні від переконань правлячої партії. Вказує на неодноразові погрози. Надав пояснення щодо мотивів звернення за заявою про надання статусу біженця чи додаткового захисту, повідомляв про фактичні обставини, що підтверджують наявність підстав для отримання такого статусу або захисту ( а.с. 111-121).

При розгляді заяви відповідачем було досліджено інформацію по країні походження. Так, встановлено, що у Російській Федерації мають місце непоодинокі випадки порушення права на вільне вираження поглядів, у тому числі у мережі Інтернет. Прийнято ряд нормативних актів, якими обмежується право на вільне висловлювання своєї думки, свободу преси, особливо по відношенню до онлайн-провайдерів. Має місце блокування веб-сайтів та сторінок у соціальних мережах за критику політики влади чи за начебто порушення законів про інтернет-контент.

Також позивачем повідомлено, що вироком Подільського міського суду Московської області від 15.03.2013 його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 159 КК РФ, призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили (а.с. 71-94). За поясненням самого позивача він не з`явився у судове засідання, розуміючи, що його буде засуджено. Відповідно до довідки УМВС РФ по міському округу Подольська ОСОБА_1 з 15.03.2013 є особою, що ухиляється від суду. 21.12.2016 щодо нього заведено розшукову справу, категорія федеральний розшук (а.с. 16).

За інформацією, що повідомлена позивачем під час співбесід, приблизно у лютому-березні 2013 року він познайомився з ОСОБА_2 . Після неявки до суду у березні 2013 року за місцем реєстрації не проживав. Деякий час проживав у ОСОБА_2 , з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Потім вони разом проживали за різними адресами у Москві та Санкт-Петербурзі. Створив інформаційний портал в мережі Інтернет. Також розміщував інформацію на своїх сторінках у соціальних мережах. У 2014 році почав розповсюджувати інформацію та висловлювати свої власні думки щодо подій у Криму та на Сході України, участі у цих подіях Російської Федерації. Дохід мав від реклами, яку розміщував на сторінках та сайті. У зв`язку з такими публікаціями почали надходити повідомлення з погрозами порушення кримінальних справ та обвинуваченням у екстремізмі. Сайт був остаточно заблокований у 2016 році, сторінка в мережі Twitter у січні 2018 (а.с. 58-64, 66-68, 111-112, 138-140).

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 перебуває з позивачем у фактичних шлюбних відносинах. У 2014 році зареєстрували на її ім`я сайт в мережі Інтернет на якому розміщували різну інформацію, у тому числі щодо подій в Україні та у Російській Федерації, діяльності влади. Від користувачів соціальних мереж та відвідувачів сайту почали надходити погрози. Вважали такі погрози реальною загрозою, тому вирішили виїхати до України та звернутися за міжнародним захистом.

Судом встановлено, що домен був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , у соціальних мережах позивач під власним ім`ям не виступав. Публічно своїх поглядів не висловлював, участі у бідь-яких протестних акціях не брав. Будь-які докази отримання погроз позивач ні під час співбесід, ні під час розгляду справи судом не надав. Також не підтверджується ніякими, дослідженими судом доказами, факт блокування сайта та сторінок у соціальних мережах саме з підстав, вказаних позивачем. З дослідженої відповідачем інформації по країні походження, блокування сторінки, зокрема у мережі Twitter, здійснюється за порушення правил користування. Блокування здійснюється сервісною службою, у тому числі за скаргою інших користувачів (а.с. 102-110).

Також суд приймає до уваги той факт, що сайт був заблокований у 2016 році, сторінка в мережі Twitter у січні 2018. Після цього позивач проживав на території Російської Федерації, а кордон України перетнув лише у травні 2019 року. Про будь-які погрози чи небезпеку для себе у цей час, крім розшуку у зв`язку з вироком суду, позивач не повідомив.

Як підставу для застосування додаткового захисту позивач вказує на надмірно суворе покарання, застосоване до нього, нелюдське поводження та тортури під час перебування у слідчому ізоляторі. При цьому зазначає, що на нього здійснив напад інший затриманий, який перебував у камері ізолятора, та заподіяв тілесне ушкодження. Після скарги ОСОБА_1 був переведений до іншої камери. Про будь-які інші факти застосування насильства, катування під час перебування у слідчому ізоляторі чи під час розслідування кримінальної справи позивач не повідомив. Також не відповідає дійсності твердження позивача про застосування надмірно суворого покарання. За інформацією по країні походження застосоване до позивача покарання відповідає санкції статей, за якими він обвинувачувався, та не є максимальним з передбаченого.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, що відповідно до ст.1 ч. 1 п.п. 1, 13 закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту є підставою для визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Рішення ДМС України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 346-19 від 11.10.2019 винесено правомірно та не підлягає скасуванню. Відповідно не підлягає задоволенню і вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача.

Колегія суддів зазначає, що рішення № 82 від 20.05.2019 прийнято УДМС у Сумській області у межах повноважень та за наявності до того законом встановлених підстав.

Відповідно до ч. 1,5 ст. 12 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Позивач скористався своїм правом та оскаржив рішення УДМС у Сумській області. У скарзі виклав інформацію щодо країни походження, зокрема про сутички демонстрантів з владою, системні, на його думку, порушення прав людини, прав на вільне вираження поглядів. При цьому не навів будь-яких доказів неправомірності висновків УДМС у Сумській області. Не повідомив про будь-які факти, що свідчать про його особисту політичну чи громадську діяльність, про наявність у зв`язку з цим загрози переслідувань, тортур чи вбивства саме для нього (а.с. 106-108). За таких обставин суд вважає правомірним рішення УДМС України № 142-19 від 23.09.2019 про відхилення скарги ( а.с. 110).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для визнання протиправними та скасування рішення УДМС у Сумській області № 82 від 20.05.2019 та рішення УДМС України № 142-19 від 23.09.2019 відсутні. У зв`язку з цим також відсутні підстави для зобов`язання УДМС України прийняти та розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 по справі № 480/4526/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.Є. Бершов
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко