Справа № 400/4499/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 400/4499/19
адміністративне провадження № К/9901/24555/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №400/4499/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Суть справи
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Миколаївський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 27 лютого 2020 року, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року, позов задовольнив частково:
- визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;
- зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 перерахувати розмір одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, та здійснити виплату суми перерахунку;
- у задоволенні вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 не отриманої одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка становить 39 265,92 грн - відмовив.
Суди встановили, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із здійсненням Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».
Суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону. Ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Оскільки останні 24 місяці перед звільненням додаткова грошова винагорода, на підставі цієї Постанови, нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.
У касаційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №400/4499/19. Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.
Згідно статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду була ухвалена 8 липня 2020 року. Однак, скаржник подав касаційну скаргу 26 вересня 2020 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.
У касаційній скарзі вказує, що 11серпня 2020 року до Верховного Суду вперше надійшла касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №400/4499/19. Проте, ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року касаційну скаргу повернуто скаржнику, оскільки не був наданий документ про сплату судового збору. Ця ухвала була отримана скаржником 25 вересня 2020 року згідно поштового повідомлення про вручення. Вдруге з касаційною скаргою Військова частина НОМЕР_1 звернулася 26 вересня 2020 року.
За таких обставин, Верховний Суд визнає поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження, наведені скаржником.
Проте, ознайомившись з доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
ІІ. Мотиви Верховного Суду
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас, за пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не оскаржуються у касаційному порядку судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відкриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції вирішив здійснювати розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак ухвалені у цій справі судові рішення не оскаржуються у касаційному порядку, за винятком зазначених вище випадків.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Твердження заявника касаційної скарги, що справа має виняткове значення та становить значний суспільний інтерес, не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів або свідчили про наявність заінтересованості необмеженої кількості осіб в результатах розгляду саме цієї справи.
Таким чином, відповідач у касаційній скарзі належним чином не обґрунтував підстав, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, за яких оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає перегляду в касаційному порядку.
Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі Азюковська проти України (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.
До того ж, Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №№826/3397/17.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Визнати поважними підстави пропуску строку Військовою частиною НОМЕР_1 на касаційне оскарження рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року і постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №400/4499/19 і поновити його.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №400/4499/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду