Справа № 120/4056/20-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 жовтня 2020 р. Справа № 120/4056/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просить суд:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови йому у зарахуванні до стажу роботи періоду навчання з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року у клінічній ординатурі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця - протиправними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати йому до стажу роботи період навчання з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року у клінічній ординатурі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця;

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови йому у нарахуванні та виплаті грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - протиправними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області нарахувати та виплатити йому грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у зарахуванні йому до стажу роботи періоду роботи з 18.09.1992 року по 01.01.2012 року на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері в подвійному розмірі - протиправними.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати йому до стажу роботи період роботи з 18.09.1992 року по 01.01.2012 року на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері в подвійному розмірі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 30.01.2020 року йому призначено пенсію за віком, однак виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не здійснено. Окрім того, до його страхового стажу не зараховано у подвійному розмірі періоду роботи на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання.

21.04.2020 року позивач звернувся до Могилів-Подільського відділу обслуговування громадян (сервісний центр у Могилів-Подільському районі) з приводу не проведення виплати грошових коштів у розмірі десяти місячних пенсій. Однак, позивача повідомлено про відмову у призначенні такої грошової допомоги, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому роз`яснено, що до загального страхового стажу не зараховано період навчання з 1990 року по 1992 рік у клінічній ординатурі Київського медичного інституту та період роботи у протитуберкульозному диспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання.

19.05.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з метою отримання офіційної інформації про нарахування чи відмову у нарахуванні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", а також зарахування у подвійному розмірі до страхового стажу періоду роботи на посаді лікаря отоларинголога в протитуберкульозному тубдиспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 2344-2108/к-02/8-0200/20 від 12.06.2020 року позивача повідомлено про те, що до спеціального стажу не зараховано період навчання у клінічній ординатурі з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року, оскільки ординатура - це форма безперервного професійного навчання та підготовки висококваліфікованих спеціалістів для самостійної роботи в закладах охорони здоров`я. Навчання у клінічній ординатурі здійснюється з повним відривом від основної роботи. Ординаторам виплачується стипендія, а тому при проходженні навчання в ординатурі трудові відносини не виникають. Щодо зарахування періоду роботи у протитуберкульозному тубдиспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання, відповідачем роз`яснень не надано.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, з метою зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вчинити дії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.08.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів.

31.08.2020 року на адресу суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно зі статтею 25 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" позивачу визначено індивідуальний коефіцієнт страхового стажу, який складає 0,42417, що відповідає 42 рокам 05 міс 16 дням страхового стажу (стаж обраховано по 31.03.2020 року ), у тому числі зараховано навчання в клінічній ординатурі з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року.

Відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

У свою чергу, спеціальний стаж позивача, який дає право на пенсійне забезпечення за вислугою років становить 34 роки 06 місяців 01 день.

При цьому, до спеціального стажу позивача не зараховано період навчання у клінічній ординатурі з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року, та періоди перебування у відпустках без збереження заробітної плати на посаді лікаря отоларинголога в Могилів-Подільській центральній лікарні з 19.12.1994 року по 31.12.1994 року, з 15.02.1995 року по 28.02.1995 року з 01.06.2000 року по 15.06.2000 року, з 05.10.2000 року по 13.10.2000 року, з 25.09.2001 року по 05.10.2001 року, з 21.05.2013 року по 23.05.2013 року, з 21.08.2014 року по 21.08.2014 року, з 01.10.2018 року по 02.10.2018 року.

Окрім того, представник відповідача зауважує на тому, що ординатура - це форма безперервного професійного навчання та підготовки висококваліфікованих спеціалістів для самостійної роботи в закладах охорони здоров`я. Навчання в клінічній ординатурі здійснюється з повним відривом від основної роботи. Ординаторам виплачується стипендія. Тобто при проходженні навчання в ординатурі трудові відносини не виникають. За відсутності 35 років спеціального стажу, підстав для призначення та виплати грошової допомоги у розмірі їх десяти місячних пенсій немає.

Щодо зарахування у подвійному розмірі періоду роботи позивача в протитуберкульозному диспансері на 0,25 ставки, представником відповідача зазначено наступне.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, в патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також в закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

При цьому, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, зараховуються лише ті періоди роботи, коли працівник обіймав визначені нормативно-правовими актами посади за основним місцем роботи.

Сумісництво - це виконання працівником, окрім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві.

Суміщення - це виконання працівником на тому ж підприємстві поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи.

Оскільки, згідно з записами трудової книжки та довідки від 17.04.2020 року № 01/01-04-964 основним місцем роботи позивача була посада лікаря-отоларинголога у Могилів-Подільській центральній районній лікарні, правові підстави для зарахування періоду роботи позивача на 0,25 ставки в протитуберкульозному диспансері з 04.04.1997 року у подвійному розмірі, на думку представника відповідача, відсутні.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому просить у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та з 30.01.2020 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Як зазначає позивач, 21.04.2020 року він звернувся до Могилів-Подільського відділу обслуговування громадян (сервісний центр у Могилів-Подільському районі) з приводу не проведення виплати грошових коштів у розмірі десяти місячних пенсій. Однак, позивача усно повідомлено про відмову у призначенні такої грошової допомоги, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому роз`яснено, що до загального страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року у клінічній ординатурі Київського медичного інституту та період роботи у протитуберкульозному диспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання.

19.05.2020 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з метою отримання офіційної інформації про нарахування чи відмову у нарахуванні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також зарахування у подвійному розмірі періоду роботи на посаді лікаря отоларинголога в протитуберкульозному тубдиспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання.

За результатами розгляду поданої заяви, листом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 12.06.2020 року № 2344-2108/к-02/8-0200/20 позивачу відмовлено у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, посилаючись на відсутність необхідного спеціального стажу (35 років).

При цьому вказано, що до спеціального стажу не зараховано, серед іншого, період навчання у клінічній ординатурі з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року, оскільки ординатура - це форма безперервного професійного навчання та підготовки висококваліфікованих спеціалістів для самостійної роботи в закладах охорони здоров`я. Навчання у клінічній ординатурі здійснюється з повним відривом від основної роботи. Ординаторам виплачується стипендія, а тому при проходженні навчання в ординатурі трудові відносини не виникають.

Таким чином, за відсутності 35 років спеціального стажу, підстави для призначення та виплати позивачу грошової допомоги у розмірі їх десяти місячних пенсій відсутні.

У свою чергу роз`яснено, що оскільки, згідно з записами трудової книжки та довідки від 17.04.2020 року № 01/01-04-964 основним місцем роботи позивача була посада лікаря-отоларинголога у Могилів-Подільській центральній районній лікарні, правові підстави для зарахування періоду роботи на 0,25 ставки в протитуберкульозному тубдиспансері Могилів-Подільського районного територіального медичного об`єднання з 04.04.1997 року у подвійному розмірі відсутні.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, з метою зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вчинити дії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі за текстом Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-ІV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-ІV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За змістом пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Суд звертає увагу, що невиплата грошової допомоги ОСОБА_1 зумовлена тим, що відповідачем не зараховано до стажу роботи, який дає право на отримання грошової допомоги, період навчання у клінічній ординатурі з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року.

Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, та механізм її виплати, визначені Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1191 (далі за текстом Порядок).

Абзацом другим пункту 2 Порядку передбачено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 (далі за текстом Перелік № 909).

За правилами пункту 5 Порядку грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-ІV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Згідно з розділом 2 "Охорона здоров`я" Переліку № 909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Відповідно до пункту "д" статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Виходячи з аналізу зазначених вище норм, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного страхового стажу, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-ІV будь-якого іншого виду пенсії.

Отже, відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, а також пункту 5 Порядку грошова допомога виплачується за сукупністю таких умов:

- робота в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- наявність страхового стажу на таких посадах (для чоловіків 35 років).

У Положенні про клінічну ординатуру, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я від 29.01.1998 року № 12, визначено, що клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів з певного фаху у вищих медичних закладах освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти, клінічних науково-дослідних інститутах, центрах та набутого досвіду практичної роботи лікарем-спеціалістом з певного фаху.

За приписами пункту 4.12 цього Положення термін навчання в клінічній ординатурі зараховується лікарю до його загального трудового стажу та стажу роботи за фахом.

Клінічний ординатор, у відповідності до пункту 5 частини 3 статті 61 Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 року № 1556-VII (в редакції, яка діяла до 28.09.2017 року), це особа, яка має ступінь магістра медичного спрямування та кваліфікацію лікаря певної спеціальності відповідно до переліку лікарських спеціальностей і навчається з метою поглиблення професійних знань, підвищення рівня компетентності лікаря - спеціаліста.

Основним завданням клінічної ординатури є поглиблення професійних знань, підвищення рівнів умінь та навичок лікаря-спеціаліста за його лікарським фахом з метою підготовки висококваліфікованого лікаря для самостійної роботи в закладах охорони здоров`я.

Таким чином, період навчання особи у клінічній ординатурі входить до спеціального трудового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років та на виплату грошової допомоги.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року у справі № 442/4963/17.

Згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.03.1992 року позивач у період з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року навчався у спеціальній клінічній ординатурі на кафедрі хвороби вуха, горла носа Київського ордена Трудового Червоного Прапора медичного інституту імені академіка О.О. Богомольця.

Період проходження позивачем навчання у спеціальній клінічній ординатурі за вказаний вище період підтверджується також довідкою Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 26.03.2020 року № 120/09-55 та посвідченням Міністерства охорони здоров`я Української РСР від 31.08.1992 року № 21.

За таких обставин, суд вважає, що факт навчання ОСОБА_1 у спеціальній клінічній ординатурі у період з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року підтверджений трудовою книжкою та іншими доказами, що дає підстави дійти до обґрунтованого висновку, що відповідачем протиправно не зараховано до спеціального трудового стажу, який визначає право на пенсію за вислугу років, період навчання у клінічній ординатурі, а саме з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач відповідно до норм чинного законодавства має право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у зарахуванні позивачу до стажу роботи періоду роботи на посаді лікаря отоларинголога в протитуберкульозному тубдиспансері у подвійному розмірі, суд зазначає наступне.

Статтею восьмою Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

За правилами частини третьої статті 24 Закон № 1058-IV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 4 вказаної статті періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

У свою чергу, пільги по обчисленню стажу роботи в медичних закладах передбачені статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується в стаж роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону № 1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі за текстом Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом третім вказаного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників У довідці має бути вказано період роботи, що зараховується до спеціального стажу, професія або посада, характер виконуваної роботи, розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, законодавець чітко визначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено Порядком № 637.

Як встановлено судом та підтверджується записами у трудовій книжці, ОСОБА_1 з 18.09.1992 року зарахований на посаду лікаря-отоларинголога у Могилів-Подільській центральній районній лікарні (наказ від 24.09.1992 року № 76), з 04.04.1997 року переведений на 0,25 посади лікаря-отоларинголога міської дитячої лікарні та 0,25 посади лікаря-отоларинголога протитуберкульозного тубдиспансеру (наказ від 04.04.1997 року № 41), а з 01.01.2012 року переведений на посаду лікаря отоларинголога (дитячого) консультативно-діагностичної поліклініки. На підставі наказу Вінницького УОЗ від 20.01.1997 року № 13 Могилів-Подільське РТМО ліквідовано та на його базі створено МТМО (наказ від 21.01.1997 року № 14).

Суд вказує, що записи у трудовій книжці про спірні періоди роботи скріплені печатками підприємств, дефектів не мають та з них можливо встановити стаж роботи позивача. Відповідачем, у свою чергу, не надано до суду доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (у частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

При цьому, зі змісту довідок Комунального некомерційного підприємства "Могилів-Подільська окружна лікарня інтенсивного лікування" від 06.05.2020 року № 01/01-04-1128 та від 06.08.2020 року № 01/01-04-2051 встановлено, що з 18.09.1992 року позивач працював на 0,5 посади лікаря отоларинголога у Могилів-Подільській центральній районній лікарні, а також на 0,5 посади лікаря отоларинголога протитуберкульозного тубдиспансеру Могилів-Подільського РТМО, що також підтверджується копією наказу № 76 по Могилів-Подільській центральній районній лікарні від 24.09.1992 року.

Вказаними довідками підтверджуються подальші періоди трудової діяльності позивача.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз" від 05.07.2001 року № 2586-ІІІ туберкульоз визначено як соціально небезпечну інфекційну хворобу, що викликається мікобактеріями туберкульозу, а протитуберкульозні заклади - це лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз.

Згідно з частиною 1 статті 10 цього Закону медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.

Відповідно до Переліку туберкульозних закладів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.07.2009 року № 514, до переліку туберкульозних закладів належить, зокрема, протитуберкульозний диспансер.

Таким чином, з наведених вище положень вбачається, що протитуберкульозний диспансер належить до закладу охорони здоров`я, в якому надається медична допомога хворим на туберкульоз, що є інфекційною хворобою, а тому робота у такому медичному закладі має бути зарахована до стажу роботи у подвійному розмірі.

Частиною першою статті 22 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз" встановлено, що працівникам протитуберкульозних закладів, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, здійснюють догляд за хворими на туберкульоз та/або прибирання приміщень, у яких перебувають такі хворі, встановлюються підвищені посадові оклади у зв`язку із шкідливими і важкими умовами праці, надбавка за вислугу років та інші надбавки і доплати. Перелік робіт, професій і посад, зайняття яких дає право на підвищені посадові оклади, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Умови та розміри оплати праці працівників протитуберкульозних закладів визначаються Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 22 Закону України "Про протидію захворюванню на туберкульоз" працівники протитуберкульозних закладів мають право на: щорічну відпустку тривалістю 36 календарних днів; щорічне безоплатне одержання путівки для санаторно-курортного лікування; пенсію за віком на пільгових умовах у порядку, встановленому пенсійним законодавством.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що визначальним питанням для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота в протитуберкульозному закладі, яку виконував позивач.

Отже, протитуберкульозний тубдиспансер Могилів-Подільського РТМО (МТМО відповідно до наказу від 21.01.1997 року № 14), в якому працював позивач у період з 18.09.1992 року по 01.01.2012 року, є інфекційним закладом охорони здоров`я, який належить до медичних закладів, робота в яких у відповідності до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

За таких обставин, суд вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області порушено права позивача щодо відмови йому у зарахуванні в подвійному розмірі періоду роботи на посаді лікаря-отоларинголога протитуберкульозного тубдиспансеру.

Стосовно посилань відповідача на те, що згідно з записами трудової книжки основним місцем роботи позивача була посада лікаря-отоларинголога у Могилів-Подільській центральній районній лікарні, а відтак правові підстави для зарахування вказаного вище періоду роботи у подвійному розмірі відсутні, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" від 03.04.1993 року № 245 встановлено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Згідно з пунктом 2 зазначеної Постанови тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу.

Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу.

З огляду на викладене, суд наголошує, що чинне законодавство не містить жодних застережень щодо неврахування стажу роботи у випадку роботи в закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 року у справі № 456/130/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надаючи оцінку позовним вимогам в частині зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача період роботи з 18.09.1992 року по 01.01.2012 року у подвійному розмірі, суд враховує наступне.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника) призначається один із цих видів пенсії за її вибором (частина 1 статті 10 Закону № 1058-IV).

Як уже зазначалося судом, за приписами частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Аналіз наведених норм свідчить, що особа має право на пільгове обчислення страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, лише за періоди роботи до 01.01.2004 року, а після 01.01.2004 року пільговий порядок застосовується лише в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Згідно з абзацом другим пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту "а" статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Статтею шостою цього Закону встановлено, що особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.

За правилами статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

За приписами пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що Законом № 1058-IV та Законом України "Про пенсійне забезпечення" встановлено вичерпний перелік видів пенсій і особі призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу з 30.01.2020 року призначено пенсію за віком на підставі Закону № 1058-IV.

Таким чином, з моменту призначення позивачу пенсії за віком на підставі Закону № 1058-IV, між ним та відповідачем виникли правовідносини у сфері пенсійного забезпечення, які врегульовані саме на підставі норм вказаного Закону.

У свою чергу, позивач звернувся з позовом до суду про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до стажу роботи в подвійному розмірі період роботи з 18.09.1992 року по 01.01.2012 року на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Аналіз положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" свідчить про те, що стаття 60 застосовується у випадку призначення особі трудової пенсії за вислугу років на підставі саме цього Закону та враховується для обчислення пільгового стажу роботи.

Таким чином, періоди трудової діяльності та інші періоди, що зараховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності Законом № 1058-IV (тобто до 01.01.2004 року), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених раніше законодавством, тоді як пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений таким законодавством, за період з 01.01.2004 року застосовується тільки щодо визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Суд звертає увагу, що у даному випадку позивачу призначено пенсію за віком на підставі Закону № 1058-IV, а не за вислугу років відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому у Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відсутні підстави для зарахування періоду роботи після 01.01.2004 року у подвійному розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.10.2019 року у справі № 329/553/17 та від 24.01.2019 року у справі № 265/4648/14-а.

Такої ж позиції дотримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 28.05.2020 року у справі № 120/4150/19-а.

Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача період роботи з 18.09.1992 року по 31.12.2003 року на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері у подвійному розмірі підлягають задоволенню.

Разом із тим, вирішення питання про зарахування позивачу періоду роботи з 01.01.2004 року по 01.01.2012 року на вказаній посаді у подвійному розмірі та здійснення у зв`язку із цим перерахунку пенсії може мати місце виключно при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років. Натомість, як встановлено судом, позивач пенсії за вислугу років не отримує та із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років не звертався.

Згідно зі статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. " від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Окрім того, судом враховується, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову частково.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 3, 7 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 та постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 вказаного Закону договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною третьою статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 19.06.2020 року, розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу надану відповідно до договору про надання юридичних послуг від 19.06.2020 року та оригінал квитанції про оплату за надання послуг у сфері права від 05.08.2020 року.

За умовами договору про надання правової допомоги від 19.06.2020 року адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу: професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування , підприємствах, установах, організаціях, перед їх посадовими і службовими особами, перед фізичними особами-підприємцями і громадянами, в судах України усіх рівнів та інстанції у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, та пов`язаних з цим питань, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та інші платежі, визначені договором.

Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 вказаного договору Клієнт сплачує Адвокату за надання правової допомоги гонорар в розмірі 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за 1 годину участі особи, яка надає правову допомогу у справі в судовому засіданні, поза судовим засіданням при складанні процесуальних документів та під час ознайомлення з матеріалами справи. За надання правової допомоги гонорар сплачується авансом на підставі рахунку або за фактом надання послуг згідно акту приймання-передачі наданих послуг і рахунку.

У разі бажання клієнта заявити до відшкодування витрати на правову допомогу гонорар сплачується клієнтом на стадії завершення розгляду справи (до судових дебатів) або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у справі на користь клієнта.

Як видно з розрахунку розміру витрат на професійну правничу допомогу надану відповідно до договору про надання юридичних послуг від 19.06.2020 року, адвокатом виконано наступні роботи: вивчення наданих позивачем документів та інформування про можливі варіанти рішення проблеми (у сумі 840,00 грн.), а також підготовка та подача до суду позовної заяви (у сумі 6726,00 грн.)

Доказом понесення витрат позивача на правничу допомогу є квитанція про оплату за надання послуг у сфері права від 05.08.2020 року, відповідно до якої позивач сплатив гонорар у розмірі 7566,00 грн.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно пов`язані саме із розглядом цієї справи, підтверджені документально та відповідають складності справи.

З огляду на викладене, а також зважаючи на приписи частини 3 статті 139 КАС України, понесені позивачем витрати на правову допомогу у сумі 7566,00 грн. підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог (5/6 задоволених вимог), тобто у сумі 6305,00 грн.

Разом із тим, у матеріалах справи міститься квитанція № 0.0..1 від 06.08.2020 року про сплату судового збору у сумі 2522,40 грн., а тому на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 2102,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до спеціального трудового стажу, який визначає право на пенсію за вислугу років, періоду навчання з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року у клінічній ординатурі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального трудового стажу, який визначає право на пенсію за вислугу років, період навчання з 01.09.1990 року по 31.08.1992 року у клінічній ординатурі Національного медичного університету імені О.О. Богомольця.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу роботи в подвійному розмірі періоду роботи з 18.09.1992 року по 31.12.2003 року на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи в подвійному розмірі період роботи з 18.09.1992 року по 31.12.2003 року на посаді лікаря отоларинголога у протитуберкульозному тубдиспансері.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду у сумі 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6305,00 грн. (шість тисяч триста п`ять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, 21100).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 19.10.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна