Справа № 753/6894/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 753/6894/20 Суддя (судді) першої інстанції: Цимбал І.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): Патрик Г.Г.,

від відповідача: не з`явились,

від третьої особи: Поліщук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора батальйону поліції в с. Чайки УПП в Київській області Романченко Ольги Вячеславівни, третя особа: Управління патрульної поліції у Київській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

До Дарницького районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до інспектора батальйону поліції в с. Чайки УПП в Київській області Романченко Ольги Вячеславівни, в якому просив суд:

- скасувати постанову інспектора батальйону патрульної поліції в с. Чайки УПП в Київській області Романченко О.В. про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАК №2395818 від 16 квітня 2020 року про визнання його винним та притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. за ч. 1ст. 122 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає оскаржувану постанову незаконною, оскільки дорожній знак, який позначає населений пункт с. "Микуличі", встановлений з порушеннями норм і стандартів, зокрема не на межі забудови, які починаються приблизно через один кілометр, а дорожній знак розташований у полі, поза межами населеного пункту. Крім того, позивач звертає увагу суду, що згідно з даними вимірювального приладу, він почав зменшувати швидкість руху, тоді коли в`їхав в зону дії вказаного дорожнього знаку, проте, оскільки прилад розташований одразу біля дорожнього знаку він фізично не зміг зменшити швидкість руху до потрібної.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою та посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позов задовольнити, скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2395818 від 16 квітня 2020 року.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на доводи аналогічні викладеним у позовній заяві та разом з цим наголошує, що швидкість руху його автомобіля 96 км/год була зафіксована до початку дії знаку п. 5.45, а тому притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення саме п.12.4 ПДР України є незаконним. Крім того, позивач вказує, що неналежна організація дорожнього руху, у тому числі й встановлення знаку 5.45 ПДР не на фактичній межі забудови, яка прилягає до дороги, не може бути підставою для складання постанови та притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення в тому числі п. 12.4 ПДР.

З огляду на зазначене та враховуючи, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки відповідним доводам позовної заяви та обставинам справи, апелянт вважає прийняте рішення необґрунтованим та незаконним.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи до суду не прибув та явку уповноважених представників до суду не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надав.

З огляду на вказані обставини та керуючись положеннями ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість апеляційного розгляду даної справи без участі відповідача (його представника).

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що вимоги апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими у зв`язку з чим, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів, 16 квітня 2020 року інспектором роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у Київській області старшим лейтенантом поліції Романченко О.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2395818.

Зі змісту даної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом "Toyota Land Cruiser Prado 150", державний номерний знак НОМЕР_1 , 16 квітня 2020 року о 10 год. 48 хв. рухався зі швидкістю 96 км/год. в населеному пункті с. Микуличі позначеному дорожнім знаком 5.45, внаслідок чого перевищив встановлені обмеження швидкості руху на 46 км./год., що є порушенням п. 12.4 ПДР України, адміністративна відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

За наведених обставин, відповідачем було постановлено рішення про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вина позивача у порушенні Правил дорожнього руху України є доведеною, а постанова винесена з дотриманням вимог встановлених КУпАП.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи підставою для притягнення позивача до відповідальності стало те, що у порушення приписів ч. 1 ст. 122 КУпАП водій перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

При цьому, судовою колегією також встановлено, що позивач не заперечує факт руху автомобіля під його керуванням зі швидкістю 96 км/год., в зоні дії дорожнього знаку 5.45, який позначає населений пункт с. Микуличі.

Вирішуючи питання щодо правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення з урахуванням доводів сторін та наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Також, відповідно до приписів п. 1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.3 ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Згідно з приписами п. 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що для позначення початку населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах застосовується знак 5.45 "Початок населеного пункту". Знак установлюється на фактичній межі забудови, яка прилягає до дороги.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи за допомогою лазерного вимірювача швидкості "TruCam" 001135 відповідачем було встановлено факт руху автомобіля "Toyota Land Cruiser Prado 150", державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням позивача із швидкістю 96 км/год в зоні дії дорожнього знаку 5.45, який позначає населений пункт с. Микуличі, отже зафіксовано перевищення швидкості на 46 км/год, що є порушенням вимог п. 12.4 розділу 12 ПДР України, у зв`язку з чим позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1ст.122 КУпАП, про що винесено оскаржувану постанову.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що дорожній знак 5.45, який позначає населений пункт с. Микуличі розміщений не на фактичній межі забудови, яка прилягає до дороги, а тому відповідно не може бути підставою для складання постанови та притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення п. 12.4 ПДР України.

Відповідно до приписів ст. 7 ЗУ "Про дорожній рух" організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами належить до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, нормування дорожнього руху провадяться з метою встановлення обов`язкових норм, правил, вимог щодо організації та безпеки дорожнього руху, а вже безпосередньо забезпечення безпеки дорожнього руху належить до повноважень Національної поліції.

Тобто, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідач не є компетентним органом для визначення правильності розміщення дорожнього знаку 5.45, який позначає населений пункт с. Микуличі. Разом з цим, враховуючи предмет даного спору та суб`єктний склад сторін, колегія суддів не надає правової оцінки розміщенню вказаного дорожнього знаку.

Також, колегія суддів зазначає, що територіальне розміщення вказаного дорожнього знаку не впливає на суть виявленого порушення, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог ЗУ «Про дорожній рух», ПДР України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Крім того, положеннями ст. 27 вказаного Закону регламентовано, що організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і нормативів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. До вказаних проектів і схем за приписами відповідних підрозділів Національної поліції можуть бути внесені зміни та доповнення.

Організація дорожнього руху здійснюється спеціалізованими службами, що створюються відповідними органами: на автомобільних дорогах, що перебувають у власності територіальних громад, - органами місцевого самоврядування; на інших автомобільних дорогах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами; на залізничних переїздах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки на залізничному транспорті.

З матеріалів справи вбачається, що після розміщення дорожнього знаку 5.45, який позначає населений пункт с. Микуличі було розміщено дорожній знак 5.70 "Фото-, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху" (інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів) із зоною його дії 1 км.

За наведених обставин колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правомірно відхилив доводи позивача про те, що він не мав технічної можливості зменшити швидкість руху до необхідної, в зоні дії вище вказаного дорожнього знаку, через те, що вимірювальний прилад розташований фактично одразу після встановлення знаку. Колегія суддів зауважує, що вказані доводи повністю спростовуються даними матеріалів справи та наведеними нормами законодавства. При цьому, судом першої інстанції було вірно зауважено, що безпосередньо дорожній знак 5.45, який позначає населений пункт с. Микуличі, розташований на відкритій ділянці дороги, має відповідні розміри і об`єктивно будь які перешкоди заздалегідь побачити останній відсутні.

Разом з тим, наведені обставини свідчать також про безпідставність доводів апелянта, що швидкість руху його автомобіля 96 км/год була зафіксована до початку дії знаку п. 5.45.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмінність часу руху автомобіля позивача зафіксованого в оскаржуваній постанові та зазначеному у роздруківці з вимірювального приладу (у 3 хвилини) у даному випадку не має переважного юридичного значення та є суто технічною помилкою.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем було правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КАС України шляхом винесення постанови про накладення штрафу у розмірі 255,00 грн.

Доводи апелянта про порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством у той час як позивачем не доведено обґрунтованості заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність дій суб`єкта владних повноважень та наявність правових підстав для зобов`язання останнього вчинити певні дії.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 272, 286, 308, 313, 315-316, 321-322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О.Беспалов

В.Ю. Ключкович