Справа № 500/330/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/330/20 пров. № А/857/8513/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Затолочного В.С., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі № 500/330/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Мірінович У.А.,

час ухвалення рішення 03.06.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 09.06.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області, в якій просить:

- визнати незаконними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області щодо невиплати позивачу компенсації заборгованості у зв`язку з порушенням строків виплати (невиплатою за відпрацьовані понадурочні години) за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 та зобов`язати відповідача провести оплату вказаної компенсації в сумі 32668,44 грн;

- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області видати позивачу уточнений Грошовий атестат із зазначенням розрахунків належного грошового забезпечення, наведених у рішенні суду у справі № 1940/1564/18 та у даній справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 у справі № 1940/1564/18 на підставі висновку судово-економічної експертизи № 1250/18/553 - 555/19/22 від 21.05.2019 визнано незаконними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 52999,83 грн, на яку позивач мав право при звільненні, та частково задоволено його вимоги про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 33381,99 грн. При цьому, через некоректне відображення позовних вимог у позові щодо зобов`язання відповідача провести оплату вказаної компенсації в сумі 32668,44 грн суд не зміг у вказаному рішенні вирішити дане питання, а тому відповідно до даних таблиці № 2 зазначеного висновку судово- економічної експертизи позивач просить зобов`язати відповідача сплатити йому компенсацію заборгованості у зв`язку з порушенням строків виплати (невиплатою за відпрацьовані понадурочні години) за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 32668,44 грн. та зобов`язати видати позивачу уточнений Грошовий атестат із зазначенням розрахунків належного грошового забезпечення, наведених у рішенні суду у справі № 1940/1564/18 та у даній справі..

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі № 500/330/20 позовні вимоги задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області задоволено частково, зобов`язано Головне управління ДФС у Тернопільській області нарахувати та виплатити Позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 52999,83 грн., стягнуто з Відповідача на користь Позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 33381,99 грн,, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Щодо позовних вимог про стягнення суми компенсації невиплачених сум грошового забезпечення, то у мотивувальній частині даного рішення суд вказав, що відхиляє усні обґрунтування позивача про необхідність стягнення суми компенсації невиплачених сум грошового забезпечення з огляду на висновки експертизи, оскільки позивач фактично не ставив таких позовних вимог. Більше того, такі суми компенсації невиплачених сум грошового забезпечення при наявності спору щодо належних виплат звільненому працівникові можуть бути виплачені після завершення розгляду справи та виплати позивачу спірного недоплаченого грошового забезпечення. На момент звільнення не було нараховано належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені. Вина роботодавця у непроведенні повного розрахунку з позивачем до завершення розгляду справи відсутня, оскільки роботодавець не міг знати про те, що буде визначено судом, виходячи з юридичного аналізу обставин справи, яка розглядається через значний час після звільнення працівника.

Разом з тим, як видно з висновку експертів Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1250/18/553-555/19-22 від 21.05.2019, експертами в таблиці № 2 розраховано суму компенсації невиплачених сум грошового забезпечення Позивача за відпрацьовані понадурочні години за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 станом на травень 2019 року, яка складає 32668,44 грн.

Враховуючи норми Закону України № 2050-111, Порядку № 159 та рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18, Головне управління ДФС у Тернопільській області вважає, що сума компенсації, розрахована експертами за вказаний вище період, не підлягає виплаті Позивачу з огляду на наступне.

Згідно із висновком експертів № 1250/18/553-555/19-22 від 21.05.2019 суму компенсації експертами розраховано у зв`язку із невиплатою Позивачу сум грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години.

Як вже було зазначено вище, в рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18 вказано, що суми компенсації невиплачених сум грошового забезпечення при наявності спору щодо належних виплат звільненому працівникові можуть бути виплачені після завершення розгляду справи та виплати позивачу спірного недоплаченого грошового забезпечення. На момент звільнення не було нараховано належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені. Даним рішенням суд зобов`язав Головне управління ДФС у Тернопільській області нарахувати та виплатити Позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, в сумі 52999,83 грн.

Отже, на виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 14.11.2019, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області нараховано Позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години в сумі 52999,83 грн. в листопаді 2019 року.

Виплату даного грошового забезпечення в сумі 52999,83 грн. за мінусом військового збору в сумі 795 грн. Головним управлінням ДФС у Тернопільській області здійснено 26.02.2020 в сумі 13820,25 грн. та 04.03.2020 в сумі 38384,58 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ 44, 46, 62, копії яких наявні в матеріалах справи.

Враховуючи вимоги Порядку № 159, в Додатку до якого наведено приклади обчислення суми компенсації, вважаю, що судом першої інстанції помилково не надано належної правової оцінки тому факту, що в справі № 500/330/20 сума компенсації невиплачених сум грошового забезпечення Позивачу за відпрацьовані понадурочні години повинна обчислюватись наступним чином.

Грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, нараховане в листопаді 2019 року в сумі 52999,83 грн., виплачено в повному обсязі в березні 2020 року в сумі 52204,83 грн. (після утримання військового збору). Тобто, сума даного грошового забезпечення, нарахованого до виплати в листопаді 2019 року, складає 52204,83 грн.

Індекс споживчих цін за період невиплати грошового забезпечення за листопад 2019 року визначається шляхом множення місячних індексів за період з грудня 2019 року по лютий 2020 року включно, а саме: 0,998 х 1,002 х 0,997 х 100 = 99,6 відсотків. Скріншот сторінки з мережі інтернет зведеної таблиці індексів споживчих цін за останні роки (%) додавався до матеріалів справи. Оскільки, індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком починаючи з грудня 2019 року, не перевищує 100 відсотків, тому сума компенсації за листопад 2019 року не нараховується.

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі № 500/330/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі - органом ГУ ДФС у Тернопільській області) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що перевіривши розраховану експертами суму компенсації невиплачених сум грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 станом на травень 2019 року, Головним управлінням ДФС у Тернопільській області розбіжностей не виявлено.

Щодо тверджень відповідача, про те, що спірна сума не підлягають до стягнення оскільки на момент звільнення позивачу не було нараховано відповідачем сум грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, та такі суми нараховані за рішенням суду лише в листопаді 2019, та як наслідок виплачені 26.02.20 та 04.03.2020, а отже підлягає до нарахування сума компенсації лише за цей період, індекс споживчих цін не перевищу 100 відсотків, то такі судом до уваги не приймаються, оскільки як уже зазначалось, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі - органом ГУ ДФС у Тернопільській області) добровільно чи на виконання судового рішення.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації ОСОБА_1 втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години за період з 01.08.2013 по 30.01.2018, а тому така компенсація підлягає стягненню в судовому порядку.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 у справі № 1940/1564/18, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019, визнано незаконними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час.

Зобов`язано Головне управління ДФС у Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 року по 30.01.2018 в сумі 52999,83 грн.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 33381,99 грн.

В задоволені решті позовних вимог відмовити.

Водночас у зазначеному рішенні, суд зазначив, зокрема, що відхиляє усні обґрунтування позивача про необхідність стягнення суми компенсації невиплачених сум грошового забезпечення з огляду на висновки експертизи, оскільки позивач фактично не ставив таких позовних вимог. Більше того, такі суми компенсації невиплачених сум грошового забезпечення при наявності спору щодо належних виплат звільненому працівникові можуть бути виплачені після завершення розгляду справи та виплати позивачу спірного недоплаченого грошового забезпечення.

Таким чином, через некоректне відображення позовних вимог у позові щодо зобов`язання відповідача провести оплату вказаної компенсації в сумі 32668,44 грн суд не зміг у вказаному рішенні вирішити дане питання, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) для реалізації цілей та завдань вищевказаного Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Постановою Верховного суду України від 18.11.2014 у справі №21-518а14 було визначено, що основною умовою для виплати громадянину компенсації ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання рішення суду.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року прийнято постанову №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Також колегія суддів апеляційного суду наголошує, що компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (невиплатою за відпрацьовані понадурочні години). Оскільки вказані кошти нараховані в результаті відновлення прав позивача, порушених при виплаті за відпрацьовані понадурочні години у меншому розмірі, вказана сума є доходом в розумінні ст.2 Закону №2050-ІІІ. Несвоєчасне нарахування сум відбулось з вини відповідача.

У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постановах від 19 грудня 2011 року (справа №6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16). Такий підхід підтримано і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 3 липня 2018 року (справа №521/940/17).

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного суду у справах №674/24/17 від 15.08.2019 року та №522/9778/16-а від 19.09.2019 року.

Під час розгляду справи № 1940/1564/18, для з`ясування обставин справи, судом за клопотанням позивача ухвалою від 03.12.2018 призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, поставивши на вирішення експерта питання, серед яких:

- визначити суми недоплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2013 по 30.01.2018, як доплату за роботу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу за кожну годину роботи з 22-ї години до 6-ї години наступного дня;

- визначити суми недоплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2013 по 30.01.2018, як компенсацію за службу в понаднормовий час.

Згідно таблиці № 2 висновку експертів судово-економічної експертизи № 1250/18/553 - 555/19/22 від 21.05.2019 сума компенсації заборгованості у зв`язку з порушенням строків виплати (невиплатою за відпрацьовані понадурочні години) ОСОБА_1 за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 станом на травень 2019 р. складає 32668,44 грн (арк. справи 49-64).

Щодо тверджень апелянта, про те, що спірна сума не підлягають до стягнення оскільки на момент звільнення позивачу не було нараховано відповідачем сум грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, та такі суми нараховані за рішенням суду лише в листопаді 2019, та як наслідок виплачені 26.02.20 та 04.03.2020, а отже підлягає до нарахування сума компенсації лише за цей період, індекс споживчих цін не перевищу 100 відсотків, то такі судом до уваги не приймаються, оскільки як уже зазначалось, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі - органом ГУ ДФС у Тернопільській області) добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі № 500/330/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. С. Затолочний
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 15.10.2020 року