Справа № 473/3512/20
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/3512/20
РІШЕННЯ
іменем України

"16" жовтня 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

представника позивача Зуєва О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

перекладачів Мамун Абдуллах, Селменської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ВЧ НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Свої вимоги мотивувала тим, що 22 жовтня 2019 року о 13 год. 00 хв. в порядку Угоди між Україною та Європейським Союзом про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на прикордонному пункті пропуску «Малий Березний», був переданий на територію України зі Словацької Республіки ОСОБА_1 , який 21 жовтня 2019 року незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктами пропуску на ділянці відповідальності Чопського прикордонного загону та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача, який ідентифікував себе, як громадянин Народної Республіки Бангладеш, відсутні.

25 жовтня 2019 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області відносно відповідача було прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України строком на шість місяців.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2020 року строк затримання ОСОБА_1 продовжено на шість місяців.

Оскільки під час процедури ідентифікації з боку ОСОБА_1 не було необхідної співпраці, в той же час ВЧ НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на свої численні звернення до Департаменту консульської служби МЗС України не отримала документів, необхідних для його ідентифікації та здійснення процедури примусового видворення іноземця, що ускладнюється відсутністю на території України представництва Народної Республіки Бангладеш, а строк його затримання спливає, а тому позивач просив продовжити строк затримання відповідача на шість місяців, тобто до 22 квітня 2021 року.

15 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що максимальний, передбачений законом строк його затримання (в сукупності - не більше 18 місяців) спливає 22 жовтня 2020 року, оскільки він затримувався двічі: вперше з 26 червня 2018 року по 25 грудня 2018 року (знаходився в ДУ «Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України»); вдруге з 22 жовтня 2019 року по день розгляду справи (знаходиться в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України»), а тому подальше його затримання призведе до порушення його прав та вимог закону.

В той же час, за період затримання він надав позивачу усю необхідну інформацію для його ідентифікації, що свідчить про його співпрацю з компетентними органами України. Зі свого боку ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідні дії для своєчасної ідентифікації відповідача з належною ретельністю не здійснила. Враховуючи вказані обставини, а тому ОСОБА_1 вважав, що підстави для продовження строку його затримання відсутні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказував, що він бажає самостійно повернутися до країни громадянської належності.

Заслухавши пояснення представника позивача Зуєва О.В., відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 22 жовтня 2019 року о 13 год. 00 хв. в порядку Угоди між Україною та Європейським Союзом про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на прикордонному пункті пропуску «Малий Березний», був переданий на територію України зі Словацької Республіки ОСОБА_1 , який 21 жовтня 2019 року незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктами пропуску на ділянці відповідальності Чопського прикордонного загону та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача, який ідентифікував себе, як громадянин Народної Республіки Бангладеш, відсутні.

25 жовтня 2019 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області відносно відповідача було прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України строком на шість місяців.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2020 року строк затримання ОСОБА_1 продовжено на шість місяців.

Таким чином, строк затримання відповідача спливає 22 жовтня 2020 року.

Також в судовому засіданні з пояснень учасників справи, зокрема відповідача, встановлено, що у ОСОБА_1 відсутній паспорт громадянина Народної Республіки Бангладеш, останній на території України знаходиться нелегально, житла, постійного джерела доходу, сім`ї, родичів (за винятком брата) в Україні не має, з приводу отримання статусу біженця або особи, яка потребує захисту, до компетентних органів не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що Чопський прикордонний загін неодноразово звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з метою сприяння в ідентифікації та документуванні відповідача (звернення від 30 липня 2020 року за вих. №221/700 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Польщі від 30 липня 2020 року за вих. №21/700/1), звернення від 22 вересня 2020 року за вих. №21/1020 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Польщі від 22 вересня 2020 року за вих. №21/1021), звернення від 01 жовтня 2020 року за вих. №21/1074, проте не отримав відповіді на свої звернення.

Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (ч.ч. 11, 12 ст. 289 КАС України).

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що позов про затримання іноземця або особи без громадянства, в тому числі і про продовження строку затримання, може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

Затримання іноземця або особи без громадянства та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, можливо також з метою ідентифікації, однак з обов`язковим забезпеченням примусового видворення з України.

Такий висновок суду узгоджується з постановами Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №522/960/18, від 27 листопада 2018 року у справі №754/2203/17, висновки якого враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч. 5 ст. 242 КАС України).

У цих постановах Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання про затримання іноземця може бути подано органом охорони державного кордону до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, який вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Таким чином, звернення позивача з позовом про затримання іноземця з метою його ідентифікації та (або) забезпечення видворення (продовження строку затримання) обов`язково пов`язується із наявністю такого факту, як попереднє звернення до суду з позовом про примусове видворення.

Водночас, згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» та у справі «Дугуз проти Греції» вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Таким чином, позивачем не дотримано процедури, за якою може бути обмежене право на свободу та особисту недоторканність іноземця, що нелегально перебуває на території України, шляхом продовження строку затримання з метою його ідентифікації та (або) забезпечення видворення, а саме, не здійснено попереднього звернення до суду з позовом про примусове видворення відповідача, що не заперечувалося представником позивача в судовому засіданні.

Проте, суд не приймає до уваги зазначені відповідачем у відзиві доводи про те, що максимальний, передбачений законом строк його затримання (в сукупності - не більше 18 місяців) спливає 22 жовтня 2020 року, оскільки строк його перебування в ДУ «Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України» за період з 26 червня 2018 року по 25 грудня 2018 року не може бути врахований до загального строку затримання, оскільки після звільнення з Чернігівського ПТПІ МД ОСОБА_3 покинув територію України, був виявлений та затриманий у Словацькій Республіці, а тому вказаний строк затримання розпочався спочатку.

Разом з тим, згідно ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Вказані фактори можуть бути підставами для продовження строку затримання іноземця лише тоді, коли вони існують в сукупності (одночасно).

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців встановлено розділом VI «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 , пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Судом встановлено, що позивачем вжито достатні та адекватні заходи для забезпечення ідентифікації та документування відповідача шляхом надіслання відповідних запитів до Департаменту консульської служби МЗС України, проте відповідь на вказані звернення не надійшла.

Що стосується тверджень позивача про відсутність з боку відповідача необхідної співпраці під час процедури його ідентифікації, то вказані доводи не підтверджені належними доказами. При цьому, з пояснень відповідача (що не спростовані іншою стороною) та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надав усю необхідну інформацію про себе, а також копію свого паспорту та жодним чином не перешкоджав процедурі його ідентифікації. Отже, зазначене нівелює факт неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця стосовно нього, оскільки процедура ідентифікації відповідача не завершена за відсутності вини останнього та триває понад будь-які розумні строки (понад одинадцять місяців), протягом яких ОСОБА_1 зазнає надмірних обмежень свого права на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року у справі «Анатолій Руденко проти України» вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.
За встановлених обставин, суд вважає, що стороною позивача не доведено обставин, які є підставами для продовження строку затримання ОСОБА_1 , а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Тому, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 289 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Вуїв