Справа № 816/374/16
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. ПолтаваСправа № 816/374/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Довгопол М.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про скасування індивідуальної податкової консультації,

В С Т А Н О В И В:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

23 березня 2016 року ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (далі - ГУ ДФС у Полтавській області) про скасування індивідуальної податкової консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2016 /а.с.47-50/, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016, позов задоволено /а.с.87-93/.

Постановою Верховного Суду від 28.07.2020 касаційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області задоволено частково. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016 у справі № 816/374/16 скасовано. Справу № 816/374/16 передано на новий розгляд до суду першої інстанції /а.с.147-153/.

Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 12.08.2020, про що свідчить штамп вхідної реєстрації та за результатами автоматизованого розподілу судової справи передана на розгляд судді Довгопол М.В. /а.с.155/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про скасування індивідуальної податкової консультації прийнято до провадження /а.с.156/.

25.08.2020 до суду від представника ГУ ДПС у Полтавській області надійшло клопотання про заміну відповідача ГУ ДФС у Полтавській області на правонаступника ГУ ДПС у Полтавській області /а.с.159/.

27.08.2020 до суду від ГУ ДФС у Полтавській області надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження /а.с.173-175/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 заперечення представника Головного управління ДФС у Полтавській області проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення /а.с.191/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 клопотання представника Головного управління ДПС у Полтавській області про заміну відповідача задоволено, допущено заміну відповідача Головного управління ДФС у Полтавській області його правонаступником Головним управлінням ДПС у Полтавській області (далі - ГУ ДПС у Полтавській області) /а.с.192-193/.

Стислий виклад позиції сторін

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що за запитом про надання індивідуальної податкової консультації з питань сплати земельного податку платником, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Полтавській області надано індивідуальну податкову консультацію від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26, яка не відповідає вимогам Податкового кодексу України. Позивач вказував, що, відповідаючи на питання, викладені у запиті, ГУ ДФС у Полтавській області зазначили, що платник єдиного податку, який здає в оренду нерухомість, не звільняється від сплати земельного податку за землю, на якій розташована ця нерухомість , і якщо земельна ділянка не надавалась особі у встановленому законом порядку, на нього не поширюється дія п. 4 ч. 1 статті 297 Податкового кодексу України і податок на землю підлягає сплаті на загальних підставах. Водночас підпунктом 4 статті 297.1. Податкового кодексу України передбачено лише такі умови звільнення від сплати земельного податку як : перебування платника на спрощеній системі оподаткування (1 -3 групи); використання земельної ділянки у господарській діяльності. За наведених обставин позивач вважає, що податковим органом неправомірно звужено та неправильно застосовано підпункт 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

ГУ ДФС у Полтавській області 20.04.2016 подано заперечення на адміністративний позов /а.с. 33 - 35/, а 27.08.2020 - відзив на позовну заяву /а.с.182-185/. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на правомірність індивідуальної податкової консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26. Наголошував, що якщо право власності на земельну ділянку оформлене на фізичну особу (фізичну особу-підприємця) і земельна ділянка використовується ним для провадження господарської діяльності (магазин, СТО, тощо), то такий підприємець (платник єдиного податку), згідно з підпунктом 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку. Якщо земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), їх частини, що знаходяться у власності фізичної особи (фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку) та використовуються для провадження господарської діяльності, не надавалась їй в установленому чинним законодавством порядку, то за таку земельну ділянку фізична особа-підприємець - платник єдиного податку сплачує податок на загальних підставах, у тому числі у разі надання в оренду будівлі, споруди (їх частини). Представником відповідача зауважено, що індивідуальна податкова консультація ОСОБА_1 підготовлена з врахуванням Узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку власниками нежитлових приміщень платниками єдиного податку-фізичними особами-підприємцями, затвердженої наказом ДПС України №1051 від 2 листопада 2012 року та за даними інформаційно-довідкового ресурсу Інформаційно-довідкового департаменту ДФС України в категорії 112.01 розділу 112 "Плата за землю". Отже, ГУ ДФС у Полтавській області виконало вимоги статті 52 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час надання індивідуальної податкової консультації) та надало позивачу податкову консультацію, яка містить необхідну інформацію та відповіді на зазначені позивачем питання, а висновки, викладені у ній, не суперечать нормам Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час надання індивідуальної податкової консультації).

02.09.2020 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення /а.с.196/, в яких останній посилався на наявну судову практику Верховного Суду щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 02 листопада 2015 року, основним видом економічної діяльності якого є надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна (68.20), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців /а.с.18/.

Позивач є платником єдиного податку 3 групи з 02.11.2015, про що свідчить витяг з Реєстру платників єдиного податку від 02.12.2015 №1173/П/16-24-17-01-46 /а.с.17/.

18.02.2016 ОСОБА_1 на підставі статей 52-53 Податкового кодексу України звернувся до Головного управління ДФС України у Полтавській області із запитом /а.с. 19/ про надання податкової консультації з таких питань:

1. Чи зобов`язаний він, будучи платником єдиного податку, сплачувати земельний податок за землі в разі якщо площі нерухомості, які знаходяться на ній, здані в оренду, і він за це отримує доходи, тобто провадить господарську діяльність?

2. Згідно норм Податкового кодексу України - чи залежить обов`язок сплати податку на землю платником єдиного податку на землі, які використовуються ним у господарській діяльності, від того, чи є він власником чи особою без правовстановлюючих документів щодо такої землі?

Листом від 14 березня 2016 року за №231/П/16-31-13-01-26 Головне управління ДФС у Полтавській області надало позивачу податкову консультацію, в якій із посиланням на норми п. 297.1. статті 297, пп. 291.5.3. п. 291.5. статті 291, статей 269, 270, пп. 14.1.72 п. 14.1. статті 14, п. 287.8. статті 287, п. 286.1. статті 286 Податкового кодексу України, статтю 320 Цивільного кодексу України, статті 120, 206 Земельного кодексу України зазначено, що фізична особа-підприємець - платник єдиного податку може здавати частину земельної ділянки в оренду, площа якої перевищує 0,2 га, за умови якщо решта земельної ділянки не перебуває в оренді; з моменту набуття права власності на житловий будинок (будівлю чи споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, а з ним і обов`язок сплачувати земельний податок чи орендну плату. Таким чином, якщо право власності на земельну ділянку оформлене на фізичну особу (фізичну особу-підприємця) і земельна ділянка використовується ним для провадження господарської діяльності (магазин, СТО, тощо), то такий підприємець (платник єдиного податку), згідно з п.п. 291.5.3 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України, звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку. Якщо земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), їх частини, що знаходяться у власності фізичної особи (фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку) та використовуються для провадження господарської діяльності, не надавалась їй в установленому чинним законодавством порядку, то за таку земельну ділянку фізична особа-підприємець - платник єдиного податку сплачує податок на загальних підставах, у тому числі у разі надання в оренду будівлі, споруди (їх частини) /а.с.15-16/.

ОСОБА_1 , вважаючи індивідуальну податкову консультацію Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.172 пункту14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

За змістом пунктів 52.1-52.2 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Відповідно до пункту 52.3 статті 52 Податкового кодексу України за вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Відповідно до пункту 52.5 пункту 52 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з питань, що належать до їх повноважень.

Згідно з пунктом 53.1 статті 53 Податкового кодексу України не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже, податкова консультація, на відміну від інших листів органів влади, створює юридичний ефект для платника, якому вона адресована, який полягає у наданні йому певного роду "імунітету", тобто створює правові наслідки для платника податків, а отже може бути предметом оскарження в суді як акту індивідуальної дії згідно статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи зміст спірної податкової консультації, суд враховує такі норми права.

Відповідно до пп. 14.1.72. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно із пунктом 269.1. статті 269 "Платники земельного податку" Податкового кодексу України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

За змістом пункту 270.1. статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пункту 287.1. статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При цьому згідно із положеннями частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Пунктом 269.2. статті 269 Податкового кодексу України визначено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно із пунктом 291.2. статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Підпунктом 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів: податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

За змістом підпункту 291.5.3. пункту 291.5. статті 291 Податкового кодексу України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп: фізичні особи - підприємці, які надають в оренду земельні ділянки, загальна площа яких перевищує 0,2 гектара, житлові приміщення та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 100 квадратних метрів, нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 300 квадратних метрів.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Системний аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання, яка повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

Індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта у межах їхньої компетенції з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Для цього, в свою чергу, законодавець вимагає від платника податків, який звертається за індивідуальною податковою консультацією, правильно формулювати самі запитання, які мають бути поставлені конкретно, чітко та зрозуміло, з описом індивідуальної ситуації, що склалась.

Верховний Суд, скасовуючи постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11.05.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2016 і направляючи справу №816/374/16 на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що суди попередніх інстанцій , надаючи правову оцінку розглядуваній податковій консультації, не зазначили, на які саме з поставлених питань відповідачем не надано відповіді, не зазначили, в чому полягає суперечність оспорюваної консультації нормам або змісту відповідного податку, а також, у чому, на переконання судів, полягає неконкретність наданих роз`яснень органу доходів і зборів.

В силу вимог частини 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача з запитом від 18.02.2016 про надання податкової консультації щодо плати за користування земельною ділянкою платником єдиного податку, сформулювавши такі питання: 1) чи зобов`язаний платник єдиного податку, сплачувати земельний податок на землю, якщо площі нерухомості, які знаходяться на такій земельній ділянці, здані в оренду та за це отримується дохід від провадження господарської діяльності; 2) чи залежить обов`язок сплати податку за землю платником єдиного податку за землі, які використовуються у господарській діяльності, власником чи особою без правовстановлючих документів щодо такої землі.

Листом від 14 березня 2016 року за №231/П/16-31-13-01-26 Головне управлінням ДФС у Полтавській області надало позивачу податкову консультацію, в якій зазначило, що якщо право власності на земельну ділянку оформлене на фізичну особу (фізичну особу-підприємця) і земельна ділянка використовується ним для провадження господарської діяльності (магазин, СТО, тощо), то такий підприємець (платник єдиного податку), згідно з п.п. 291.5.3 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України, звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку. Якщо земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), їх частини, що знаходяться у власності фізичної особи (фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку) та використовуються для провадження господарської діяльності, не надавалась їй в установленому чинним законодавством порядку, то за таку земельну ділянку фізична особа-підприємець - платник єдиного податку сплачує податок на загальних підставах, у тому числі у разі надання в оренду будівлі, споруди (їх частини).

Зміст індивідуальної податкової консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 дає підстави для висновку, що податковий орган надав відповіді на запитання, поставлені позивачем у запиті від 18.02.2016.

Аналіз норм податкового законодавства свідчить, що підставою для скасування податкової консультації є її суперечність правовим нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №826/27228/15.

Надаючи правову оцінку індивідуальній податковій консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 у контексті її відповідності правовим нормам та змісту єдиного податку, суд зазначає таке.

В індивідуальній податковій консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 на перше питання позивача, а саме: чи зобов`язаний платник єдиного податку, сплачувати земельний податок на землю, якщо площі нерухомості, які знаходяться на такій земельній ділянці, здані в оренду та за це отримується дохід від провадження господарської діяльності, зазначено, що якщо право власності на земельну ділянку оформлене на фізичну особу (фізичну особу-підприємця) і земельна ділянка використовується ним для провадження господарської діяльності (магазин, СТО, тощо), то такий підприємець (платник єдиного податку), згідно з п.п. 291.5.3 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України, звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку.

Суд зауважує, що згідно із вимогами підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, зокрема, з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку на земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої групи для провадження господарської діяльності.

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме використання особою земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку першої -третьої групи, обумовлює звільнення фізичної особи-підприємця від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку).

Такий висновок відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №826/18899/16, від 26.06.2018 у справі №826/14081/16, від 08.08.2017 у справі №820/5485/17.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд враховує, що закон не визначає конкретні види господарської діяльності, провадження яких надає право платнику єдиного податку першої - третьої групи для звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку).

Крім того, суд зауважує, що за положеннями статті 120 Земельного кодексу України, що прямо кореспондується з положеннями статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без змін її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Тобто, з моменту набуття права власності на житловий будинок (будівлю чи споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт.

Статтею 186 Цивільного кодексу України визначено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, наведене свідчить, що земельна ділянка, яка знаходиться під будівлями чи спорудами, на які набувається право власності є приналежністю до них та пов`язана з ними спільним призначенням, тому при здаванні таких будівель чи споруд в оренду з метою отримання доходу вважається, що і земельна ділянка передається у оренду разом із ними, що дає підстави для висновку про її використання у господарській діяльності.

Зважаючи на викладені обставини, суд вважає, що використання платником єдиного податку третьої групи земельної ділянки для провадження господарської діяльності, зокрема, і здавання у оренду будівель та споруд, які розташовані на такій земельній ділянці, надає право платнику єдиного податку третьої групи на звільнення від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку).

Отже, суд приходить до висновку, що податковий орган, надаючи відповідь на перше питання, що міститься у запиті ОСОБА_1 від 18.02.2016, не враховував норми статтей 186, 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України та підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, що свідчить про протиправність індивідуальної податкової консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 у цій частині.

Надаючи відповідь на друге питання позивача (чи залежить обов`язок сплати податку на землю платником єдиного податку на землі, які використовуються ним у господарській діяльності, від того, чи є він власником чи особою без правовстановлюючих документів щодо такої землі), ГУ ДФС у Полтавській області в індивідуальній податковій консультації від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 , зазначило, що якщо земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), їх частини, що знаходяться у власності фізичної особи (фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку) та використовуються для провадження господарської діяльності, не надавалась їй в установленому чинним законодавством порядку, то за таку земельну ділянку фізична особа-підприємець - платник єдиного податку сплачує податок на загальних підставах, у тому числі у разі надання в оренду будівлі, споруди (їх частини).

Суд вже наголошував на достатності дотримання двох умов надання пільги у вигляді звільнення від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), а саме - використання позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку третьої групи,

Інших умов для звільнення платника єдиного податку третьої групи від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку) закон не містить.

Відтак суд відхиляє доводи контролюючого органу щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положення підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України, у частині звільнення платників єдиного податку від обов`язку нарахування, сплати податку на майно (в частині земельного податку), за відсутності оформлення права власності або користування на земельну ділянку за таким платником податків, зважаючи на те, що з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), права та обов`язки щодо земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, покладаються на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідь податкового органу на друге питання, що міститься у запиті ОСОБА_1 від 18.02.2016, суперечить підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, що свідчить про протиправність індивідуальної податкової консультації Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 14.03.2016 № 231/П/16-31-13-01-26 у цій частині.

Суд відхиляє посилання відповідача на Узагальнюючу податкову консультацію щодо сплати земельного податку власниками нежитлових приміщень платниками єдиного податку - фізичними особами-підприємцями, затвердженої наказом ДПС України №1051 від 2 листопада 2012 року, оскільки узагальнююча податкова консультація є роз`ясненням норм податкового законодавства, не відноситься до нормативно-правових актів, а тому не може безпосередньо регулювати певний вид суспільних відносин.

Крім того, необхідно зазначити, що позивач звертався з аналогічним запитом до Державної фіскальної служби України /а.с.45/.

Податковою консультацією, яка набрала форму листа від 17 березня 2016 року №2779/П/99-99-17-04-02-14, Державна фіскальна служба України роз`яснила, що якщо право власності на земельну ділянку оформлене на фізичну особу, яка використовує її для провадження господарської діяльності, в такому випадку платник єдиного податку звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання звітності із земельного податку (з урахуванням підпункту 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України). У разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов`язково за рахунок здачі в оренду майна і земельної ділянки, така фізична особа-підприємець (власник нежитлового приміщення) теж звільняється від нарахування (сплати) та подання податкової звітності із земельного податку /а.с.38/.

Таким чином, податкова консультація ДФС України від 17 березня 2016 року №2779/П/99-99-17-04-02-14 за аналогічним запитом позивача містила іншу відповідь у порівнянні із спірною консультацією ГУ ДФС у Полтавській області.

За змістом положень статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство базується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в остаточному рішенні від 07.10.2011 у справі «Серков проти України» (заява № 39766/05) щодо того, що відповідне національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. У разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. В остаточному рішенні від 14.01.2011 у справі «Щокін проти України» (заяви №№23759/03 та 37943/06) Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати прибуткового податку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів суду, що спірна податкова консультація відповідає нормам та змісту єдиного податку.

За таких обставин, надана відповідачем податкова консультація є необґрунтованою та не відповідає критеріям правомірності, які ставляться до рішень суб`єктів владних повноважень частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому підлягає скасуванню.

Таким чином, позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно з абзацем 2 пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже, контролюючий орган у силу наведеної норми закону зобов`язаний надати позивачеві нову індивідуальну податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією ПАТ "Полтава-банк" від 04.04.2016 /а.с.3/.

Зважаючи на ухвалення судом рішення про задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1378 грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська,4, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 43142831) про скасування індивідуальної податкової консультації задовольнити повністю.

Скасувати індивідуальну податкову консультацію Головного управління ДФС у Полтавській області від 14 березня 2016 року №231/П/16-31-13-01-26.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська,4, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 43142831) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378 грн. 00 коп. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.В. Довгопол