Справа № 160/5117/20
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року Справа № 160/5117/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮркова Е.О.
за участі секретаря судового засіданняШпоти Я.С.
представника позивача представника відповідача представника третьої особи Коваленко Д.П. Булах Є.Ю. Булах Є.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
12 травня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з вимогами з урахуванням уточнення від 09.06.2020 року:
- скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.04.2020 р. № 98-20;
- зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, та 02.10.2019 р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте рішенням Державної міграційної служби України від 16.04.2020 р. № 98-20, згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає рішення Державної міграційної служби України від 16.04.2020 р. № 98-20 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки у позивача є обґрунтовані підстави побоюватися, що внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини у країні його походження, його життю, безпеці та свободі існує загроза та ймовірність стати жертвою переслідування. Відповідачем при прийнятті оскарженого рішення не досліджено у повному обсязі усіх обставин, з якими Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Ураховуючи, що факт існування загрози життю, безпеці, свободи позивача в країні його громадянського походження підтверджено загальновідомими офіційними документами, відмова відповідача у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірною та підлягає скасуванню.
Позов не відповідав вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, тому, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 р. був залишений без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків. На виконання ухвали суду від 18.05.2020 р., позивач надав до суду 09.06.2020 р. відповідну заяву з додатками на усунення недоліків, та виправив вказані недоліки у зазначений судом строк.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
24.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що спірне рішення прийнято у зв`язку з ненаданням позивачем доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведеності існування умов для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення. Вказує, що в заяві-анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.10.2019 року, а також, під час співбесіди проведеної 10.10.2019 року уповноваженою посадовою особою ГУДМС України в Дніпропетровській області з позивачем в рамках процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зафіксованої у протоколі співбесіди від 10.10.2019 року, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на питання, яке міститься в пункті 4.4. розділу 4 «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо? Якщо так, опишіть характер інцидентів і Вашу участь у них» надав відповідь «Нет»; на питання: «Вкажіть політичні, релігійні, військові або громадські організації, в яких перебували Ви або члени Вашої сім`ї, у країні постійного проживання», надано відповідь: «некакая»; на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Состояли ли Вы или члены Вашей семьи, в какой - либо партии, организации на территории Сирии? Если да, то в какой?», ОСОБА_1 відповів «нет»; на питання «К Вам когда-нибудь применяли физическое насилие, коротое было бы связано с вашей расой, национальностью, вероисповеданием, политическими убеждениями и т.д.?» надано відповідь «Нет». Окрім того, під час співбесіди на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Когда Вы выехали из Сирии первый раз (дата) и в какую страну?», ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «в г. Киев, Украина, в 27.10.2010 года, учиться, потом я вернулся 12.06.2011 в ОСОБА_2 , на каникулы приехал, пробыл до 07.08.2011 и потом вернулся в Украину учиться»; на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Когда Вы выехали из Сирии в Украину в последний раз?», ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «07.08.2011 приехал в Украину». При цьому, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Были ли у Вас какие-то проблемы при выезде из страны постоянного проживания?», ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «нет». Отже, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що його виїзд до України був обумовлений не загрозою зазнати переслідування або протиправного ставлення, а бажанням здобуття освіти на території країни, на що, зокрема, вказує, що позивач вказав саме вищезазначену причину при проведенні відповідних перевірок при прибутті на територію України, виїзд позивача за межі країни попереднього постійного проживання був легальним та санкціонованим країною походження.
28.08.2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій вказує, що ухилення від служби та дезертирство можуть бути підставами для надання статусу; відповідні рекомендації УВКБ ООН, ДМС України та інформація по країні походження прямо вказують на можливість набуття захисту, у випадку якщо особа не бажає приймати участь у військових діях, які засуджуються міжнародним співтовариством або якщо покарання за ухилення буде загрожувати життю, свободі чи призведе до інших серйозних порушень прав людини.
У судовому засіданні 06.10.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві.
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.
У 2010 році позивач прибув до України з метою навчання. З 2010 по 2013 роки навчався у Дніпропетровській медичній академії, та з 2015 року проживає на території України нелегально. Останній раз перетинав кордон України 07.08.2012 року (в`їзд із Сирії).
Матеріали справи містять паспорт громадянина Сирійської Арабської Республіки для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданим Сирійською Арабською Республікою (Директором департаменту міграції та паспортів або генеральним консулом) 26.09.2009 року, м.Дара-Центр, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі строком дії до 25.09.2011 року. Також строк дії паспорту було поновлено до 25.09.2015 року. (том 1 а.с. 212-214).
02.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В якості причини звернення позивач зазначив, що наразі в країні попереднього постійного проживання йде війна, він є військовозобов`язаною особою, у зв`язку з чим має побоювання за своє життя, оскільки у разі повернення до Сирії його буде призвано до лав армії, а у разі відмови його заарештують та посадять у в`язницю; люди погрожують його батькові.
Також 02.10.2019 року позивачу Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області була видана довідка про звернення за захистом в України № 003235 зі строком дії до 02.11.2019 року, яку було продовжено до 10.07.2020 року (том 2 а.с. 125).
Судом встановлено, що в рамках процедури розгляду заяви від 02.10.2019 року з позивачем було проведено анкетування, за результатом якого позивачем заповнено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.10.2019 року, складено протокол співбесіди від 10.10.2019 року.
За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області 22.10.2019 року складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 2 а.с. 67-74).
22.10.2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області прийнято наказ № 129 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 2 а.с. 75).
За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішенням Державної міграційної служби України № 225-19 від 17.12.2019 року задоволено скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 від 25.10.2019 року та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 129 від 22.10.2019 року (том 2 а.с. 98).
Наказом Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 3 від 10.01.2020 року скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області № 129 від 22.10.2019 року; прийнято до оформлення документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 2 а.с. 119).
Судом встановлено, що в рамках процедури повторного розгляду заяви від 02.10.2019 року з позивачем було проведено анкетування, за результатом якого складено протокол співбесіди від 12.02.2020 року (том 2 а.с. 154-158).
За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області 06.03.2020 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України № 98-20 від 16.04.2020 року відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (том 1 а.с. 193).

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає таке.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI).

Згідно частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VI вказано, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI вказано, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону № 3671-VI).

Частиною 4 статті 8 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону , якщо зазначені умови не змінилися (частина 6 статті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свидетельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - анализировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины» (п.66 Керівництва).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов`язку надавати докази.

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні:

- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання;

- ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження;

- під час проживання на території країни попереднього постійного проживання позивач не був військовозобов`язаним;

- близьким родичам позивача нічого не загрожує у Сирії (згідно протоколу співбесіди від 12.02.2020 року батьки позивача мешкають в Йорданії).

Також з протоколу співбесіди від 12.02.2020 року судом встановлено, що причиною виїзду з країни походження позивача було навчання, та на час виїзду позивача ситуація в країні була мирною.

Окрім того, суд вказує, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

У відповідності до інформації з Інтернет джерел за країною походження, з грудня 2019 року війська ОСОБА_6 , проводять наступальну операцію в сирійській провінції Ідліб. Це - єдина територія Сирії, що залишалася під контролем ісламістів та загонів сирійської опозиції. Як повідомляє інформагенція AFP, 18 лютого 2020 року сирійські урядові війська посилили свої наступальні дії в Ідлібі.

В той час як ОСОБА_1 до в`їзду на територію України мешкав у м.Дара (місто на південно-західній частини Сирії).

Вказані обставини спростовують доводи ОСОБА_1 щодо загрози зазнання переслідування або протиправного ставлення, що вказує на цілковиту необґрунтованість висловлених ним побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Отже, згідно матеріалів особової справи позивача, близькі родичі, які наразі залишились проживати на території країни походження, а також в Йорданії, забезпечені всіма необхідними потребами та комунікаціями на території країни походження, а також в Йорданії, що вказує на наявність відповідних можливостей.

Наведені у протоколі співбесіди від 12.02.2020 року дані у сукупності вказують на відсутність конкретних прикладів переслідування, утисків та/або дискримінації по відношенню до близьких родичів позивача з боку будь-яких офіційних або антиурядових організацій. Зазначене свідчить про відсутність вжитих жодних дискримінаційних актів по відношенню до близьких родичів позивача, які б мали суттєвий характер та містили б ознаки переслідування, що, в свою чергу, вказує на відсутність безпосередньої загрози для нього у випадку його повернення на територію країни попереднього постійного проживання.

При цьому, позивач стверджує, що особисто у нього не виникало жодних проблем під час виїзду за межі території Сирії.

Водночас, незважаючи на висловлені в анкеті особи, яка звернулася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.10.2019 року, та протоколі співбесіди від 12.02.2020 року запевнення, позивачем не було надано до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області будь-які документальні докази щодо обставин достовірності своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому, суди правильно зазначили, що при розгляді цієї категорії справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати безумовною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 року у справі № 820/647/18.

Крім того, аналізом матеріалів особової справи позивача можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Слід зазначити, що позивач не може виокремити чіткі обставини, які можуть створювати загрозу для нього у випадку повернення до країни попереднього постійного проживання, враховуючи відсутність жодної підтвердженої загрози.

Також, за результатами ретельного дослідження матеріалів особової справи позивача, проведеного аналізу та співставлення станом на лютий 2020 року неможливо визначити обставини, які б вказували на можливість застосування по відношенню до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на Батьківщину.

Крім того, судом встановлено, що позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів, не займався активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання, що виключає можливість переслідування позивача з боку державних органів. При цьому позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на батьківщину.

Отже, відповідно до проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не навів доказів, переконливих усних тверджень та обґрунтувань неможливості власного повернення на територію країни походження у зв`язку з конфліктом на території Сирії.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні попереднього постійного проживання через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Крім того, звернення позивача за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями після прибуття на територію України, а саме з 2015 по 2019 роки, додатково вказує на відсутність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни попереднього постійного проживання, звернення обумовлене лише бажанням тимчасової легалізації власного положення на території України.

Судом також враховано обставини, що територію Сирійської Арабської Республіки позивач залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну вибуття. У дійсності, реальними обставинами виїзду Сирійської Арабської Республіки не побоювання за своє життя та отримання міжнародного захисту, а навчання.

При поверненні до країни свого походження, позивач не позбавлений можливості віднайти місце для свого проживання у іншому безпечному місці. Не бажання або ухиляння від виконання свого громадянського боргу по захисту свої країни через проходження військової служби, або через побоювання притягнення до відповідальності за порушення законодавства своєї країни, не є передбаченою підставою для надання статусу біженця на території України.

Зважаючи на вищенаведене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до пункту 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця», (мовою оригіналу): мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными ши иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем.

З огляду на наведене, суд робить висновок про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі № 802/1350/17-а, від 13 серпня 2020 року у справі № 826/1029/17.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищезазначені висновки суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено що, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа..

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 72-77, 139, 242-244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 15 жовтня 2020 року.

Суддя (підпис) Е.О. Юрков