Справа № 640/24397/20
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

15 жовтня 2020 року м. Київ № 640/24397/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Гарник К.Ю., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс»
до Міністерства юстиції України
про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» (далі по тексту - позивач), адреса: 03118, місто Київ, проспект Валерія Лобановського, будинок 82, адреса для листування: 04053, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 14/26, квартира 41 до Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Городецького, будинок 13, в якій позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 07 квітня 2020 року №914/7 «Про відмову у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» від 21 лютого 2020 року»;

- зобов`язати Міністерство юстиції України здійснити повторний розгляд скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» від 21 лютого 2020 року на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 23 жовтня 2019 року №4937346, від 29 січня 2020 року №50876447, від 10 лютого 2020 року №51062337, від 10 лютого 2020 року №51062533.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач послався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг» було власником нерухомого майна, розташованого за адресою: місто Київ, вулиця Сурикова, будинок 3, будівля виробничого корпусу №8б (літера «Г»), загальною площею 7818,3 кв.м.

З 2007 року вказане нерухоме майно, як вказано у позовній заяві, перебувало в іпотеці Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», а з 29 грудня 2018 року у Товариства з обмеженою відповідальністю «Женева» за договором про відступлення прав від 19 листопада 2018 року.

На нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг», у зв`язку з відкриттям виконавчих та кримінальних проваджень, були накладені обтяження (арешти).

Крім того, позивач зазначив, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» про порушення справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг».

Тобто, як вважає позивач, він є заінтересованою особою, у тому числі, у рамках процедури банкрутства власника майна, у якості кредитора.

21 лютого 2020 року позивачем подана скарга до Міністерства юстиції України, у задоволенні якої наказом від 07 квітня 2020 року №914/7 відмовлено.

Позивач не погоджується з наказом відповідача, вважає, що відповідачем не досліджено питання, які були зазначені у скарзі, зокрема, щодо незаконної реєстрації права власності на нерухоме майно за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», за Товариством з обмеженою відповідальністю «Офісні технології» та щодо передачі в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Перше ощадне товариство», у зв`язку з чим звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Так, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Слід зауважити, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Виникнення спірних правовідносин у даній адміністративній справі зумовлено незгодою позивача з наказом Міністерства юстиції України №914/7 від 07 квітня 2020 року «Про відмову у задоволенні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» від 21 лютого 2020 року».

Обгрунтовуючи скаргу представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Експерт Плюс» посилається на те, що вказане товариство є кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю «Західбудінвест Компані Консалтинг», якому, в свою чергу, належало на праві власності нерухоме майно, розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Сурикова, будинок 3, будівля виробничого корпусу №8б (літера «Г»), загальною площею 7818,3 кв.м. Стосовно вказаного майна, як вказано у скарзі, проведено незаконні реєстраційні дії щодо реєстрації права власності за іншими юридичними особами під час дії обтяжень (арештів), що, на думку представника товариства, порушує його права, як кредитора.

Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача.

Враховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, приходжу до висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із відносин права власності, тобто, володіння, розпорядження та користування майном.

Пунктами 6, 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушених прав позивача, як кредитора у справі про банкрутство.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових прав особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Зазначена вище правова позиція неодноразової висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, й у постанові від 29 травня 2019 року у справі №826/9341/17.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням встановлених вище обставин приходжу висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Інвест Плюс» не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Крім того, вважаю за необхідне роз`яснити позивачеві, що такі позовні вимоги мають вирішуватися в порядку господарського судочинства та віднесені до юрисдикції відповідного господарського суду.

Керуючись статтями 160-162, частинами 1, 6 статті 170, статтею 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Інвест Плюс» до Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

2. Роз`яснити позивачу, що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Роз`яснити позивачу його право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного господарського суду.

4. Копію ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник