Справа № 160/7081/20
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року Справа № 160/7081/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.06.2020р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 14.07.2020р., просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення дорахування страхового стажу періоду роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р.;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачеві до загального страхового стажу період роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. та провести перерахунок пенсії з моменту подачі заяви на перерахунок пенсії з 08.05.2020р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.05.2020р. через особистий кабінет вона звернулася до пенсійного органу із заявою про допризначення пенсії, проте листом №11030-11428/М-03/8-0400/20 від 16.06.2020р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача, зокрема про те, що за записами трудової книжки до її страхового стажу не зараховано період роботи на Харцизському сталедротово-канатному заводі з 19.10.1976р. по 31.07.1977р., оскільки цей запис проведено в порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях від 20.06.1974р. №162, а саме: підставою про прийняття на роботу слугує записка про прийом на роботу без зазначення її номеру; підставою про звільнення з роботи слугує записка про звільнення з роботи без зазначення її номеру. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо непроведення дорахування страхового стажу періоду роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р., оскільки трудова книжка позивача містить усі записи на підтвердження роботи у спірний період, вони внесені належним чином та не мають виправлень; позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, так як записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а недоліки у її заповненні не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період; рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2020р. у справі №204/634/20 було встановлено факт належності позивачеві довідки №38/11 від 11.11.2019р. про підтвердження стажу роботи за спірний період, яку позивач разом із наведеним рішенням надавала відповідачеві разом із заявою. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Європейського Суду з прав людини. У відповіді на відзив від 22.09.2020р. позивач посилається на ті ж самі обставини (а.с.50-53).

Ухвалою суду від 17.08.2020р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України з дотриманням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.40).

17.09.2020р., на виконання вищенаведеної ухвали суду, відповідач подав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі посилаючись на те, що за записами трудової книжки до страхового стажу позивача не зараховано період роботи на Харцизському сталедротово-канатному заводі з 19.10.1976р. по 31.07.1977р., оскільки цей запис проведено в порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях від 20.06.1974р. №162, а саме: підставою про прийняття на роботу слугує записка про прийом на роботу без зазначення її номеру, підставою про звільнення з роботи слугує записка про звільнення з роботи без зазначення її номеру; для підтвердження спірного періоду роботи було надано довідку від 11.11.2019 №38/11, яка видана філіалом №1 "Харцизький сталедротово-канатний завод "Сілур" TOB "Ростекспоснаб В" ДНР, факт належності якої позивачеві встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2020 по справі №204/634/20, проте судом не розглядалося питання зарахування до страхового стажу періоду роботи з 19.10.1976 по 31.07.1977, а тому правові відносини щодо перерахунку пенсії по стажу відсутні; оскільки м. Харцизьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, прийняти до виконання довідку про підтвердження періоду роботи на Харцизькому сталедротово-канатному заводі з 19.10.1976 по 31.07.1977 немає законних підстав (а.с.44-46).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 16.10.2020р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

З 31.05.2013р. ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копіями пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 04.07.2013р., роздруківкою з підсистеми «Призначення пенсії» від 09.01.2018р., наявними у справі (а.с.14,36,56).

Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою від 08.05.2020р. про допризначення у зв`язку з наданими додатковими документами (а.с.6,28,63).

Листом №11030-11428/М-03/8-0400/20 від 16.06.2020р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача, зокрема про те, що за записами трудової книжки до її страхового стажу не зараховано період роботи на Харцизському сталедротово-канатному заводі з 19.10.1976р. по 31.07.1977р., оскільки цей запис проведено в порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях від 20.06.1974р. №162, а саме: підставою про прийняття на роботу слугує записка про прийом на роботу без зазначення її номеру; підставою про звільнення з роботи слугує записка про звільнення з роботи без зазначення її номеру, що підтверджується копією відповідного листа, наявною у справі (а.с.7-8,29-30).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями відповідача щодо непроведення дорахування страхового стажу періоду роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання таких дій протиправними та зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до загального страхового стажу період роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. та провести перерахунок пенсії з моменту подачі заяви на перерахунок пенсії з 08.05.2020р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у редакції чинній станом на момент призначення позивачеві пенсії за віком (далі Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. працювала на Харцизському сталедротово-канатному заводі учнем лаборанта в ЦЗЛ та лаборантом механічних випробувань в ЦЗЛ, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у справі (а.с.12,34,67-77).

Разом з тим, при призначенні позивачеві пенсії за віком з 31.05.2013р., наведений період роботи не було зараховано відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення (на підставі записів у трудовій книжці), оскільки запис проведено в порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях від 20.06.1974р. №162, а саме: підставою про прийняття на роботу слугує записка про прийом на роботу без зазначення її номеру; підставою про звільнення з роботи слугує записка про звільнення з роботи без зазначення її номеру, що підтверджується копією листа пенсійного органу 11030-11428/М-03/8-0400/20 від 16.06.2020р. та копією розрахунку стажу (а.с.7-8,29-30, 59).

Тобто, фактично, вказаний період роботи позивача не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком у зв`язку з виявленими недоліками при заповненні трудової книжки позивача відповідальними працівниками підприємства, на якому позивач працювавла.

У спірний період роботи позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях Державного комітету СРСР по труду та соціальним питанням від 20.06.1974р. №162 (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Трудовая книжка является основным документом о трудовой деятельности рабочих и служащих. Трудовые книжки ведутся на всех рабочих и служащих государственных, кооперативных и общественных предприятий, учреждений и организаций*, проработавших свыше 5 дней, в том числе на сезонных и временных работников, а также на нештатных работников при условии, если они подлежат государственному социальному страхованию.».

Відповідно до п.2.3. Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Все записи в трудовой книжке о приеме на работу, переводе на другую постоянную работу или увольнении, а также о награждениях и поощрениях вносятся администрацией предприятия после издания приказа (распоряжения), но не позднее недельного срока, а при увольнении - в день увольнения и должны точно соответствовать тексту приказа (распоряжения).».

Тобто, враховуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу трудової книжки, яка підтверджує факт роботи позивача за не зарахований період, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів та проведення перевірок за наданими для призначення пенсії документами, відповідачем безпідставно було відмовлено у зарахуванні періоду роботи позивача з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. на Харцизському сталедротово-канатному заводі до загального стажу позивача.

При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки (підставою про прийняття на роботу слугує записка про прийом на роботу без зазначення її номеру; підставою про звільнення з роботи слугує записка про звільнення з роботи без зазначення її номеру) не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказана правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а та від 29.03.2019р. у справі №548/2056/16-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій відповідача щодо відмови у проведенні донарахування страхового стажу періоду роботи позивача з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача не те, що оскільки м. Харцизьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, прийняти до виконання довідку про підтвердження періоду роботи на Харцизькому сталедротово-канатному заводі з 19.10.1976 по 31.07.1977 немає законних підстав, оскільки за приписами ч.4 ст.9 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо відмови у проведенні донарахування страхового стажу періоду роботи позивача з 19.10.1976р. по 31.07.1977р., суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши у зарахуванні наведеного періоду роботи позивача до її страхового стажу та донарахування пенсії, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеними діями відповідача прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними.

Також підлягають і задоволенню похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача період її роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. та провести перерахунок пенсії саме з 01.05.2020р., вийшовши у цій частині за межі позовних вимог позивача з урахуванням положень ч.4 ст.45 Закону №1058 (якою передбачено, що перерахунок призначеної пенсії проводиться у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно), враховуючи те, що заяву позивачем подано 08.05.2020р. та те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо відмови у зарахуванні такого стажу позивачеві, згідно її заяви та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача період її роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. та провести перерахунок пенсії з 01.05.2020р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції про сплату №60967 від 30.06.2020р. у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.5,17,27).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області щодо відмови у проведенні донарахування до страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 19.10.1976р. по 31.07.1977р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) період її роботи з 19.10.1976р. по 31.07.1977р. та провести перерахунок її пенсії з 01.05.2020р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. (вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва