Справа № 260/1694/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1694/20 пров. № А/857/8983/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року (суддя Дору Ю.Ю., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в травні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 01.01.2019 по день фактичного розрахунку - 30.04.2020 у розмірі 116397 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує на порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача в частині своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні відповідно до Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення), «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200. Звертає увагу, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №260/410/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з травня 2013 року по грудня 2013 року та з січня 2017 року по грудень 2017 року включно. Проте остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби у частині виплати йому вказаної індексації на виконання судового рішення у справі №260/410/20 відповідач здійснив лише 30.04.2020. З цих підстав позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною і такою, що порушує його право на своєчасне отримання належних до виплати грошових сум при звільненні. З посиланням на положення статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) вважає, що його порушене право необхідно захистити шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині індексації грошового забезпечення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі №260/1694/20 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 01.01.2019 по день фактичного розрахунку 30.04.2020 у розмірі 3118,85 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує необхідністю застосування до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» та сформованої з цього приводу правової позиції Верховного Суду, викладену в постанові від 27 червня 2018 у справі №810/1543/17, згідно яких положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, оскільки з прийняттям судового рішення статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Відповідач вказує, що немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Крім того апелянт покликається на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Також посилається на порушення судом першої інстанції норм статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) в частині звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки заявлені в межах розглядуваної справи позовні вимоги не стосуються захисту прав позивача, безпосередньо пов`язаних із реалізацією ним статусу учасника бойових дій.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Внутрішніх військах МВС України, та після реорганізації в Національній гвардії України Західного оперативно-територіального об`єднання військової частини НОМЕР_1 , згідно Контракту Міністерства внутрішніх справ України про проходження громадянами України військової служби у Внутрішніх військах та Національної гвардії України на посадах осіб рядового складу починаючи з 29.04.2013.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 29.12.2018 №315 ОСОБА_1 , звільненого відповідно підпункту «ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 29.12.2018 №69 о/с у запас ЗС України (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), виключено зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення з 31.12.2018.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду 31 березня 2020 року у справі №260/410/20, яке набрало законної сили, встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України протиправно в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби не виплатила індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з травня 2013 року по грудень 2013 року та січня 2017 року по грудень 2017 року включно. Цим рішенням, зокрема, зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з травня 2013 року по грудень 2013 року та січня 2017 року по грудень 2017 року включно.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що вказане рішення суду виконане відповідачем 30.04.2020, тобто сума індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у сумі 3118,85 грн. була перерахована на картковий рахунок позивача 30.04.2020.

Сторони в цій справі не оспорюють розмір індексації грошового забезпечення, яка становить 3118,85 грн.

Вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні проведено несвоєчасно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 01.01.2019 по день фактичного розрахунку - 30.04.2020 у розмірі 116397 грн.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт порушення відповідачем строку розрахунку з позивачем щодо сум індексації при звільненні встановлений судом у справі №260/410/20, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на стягнення суми середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку з моменту його звільнення до часу виплати йому відповідних сум індексації. При цьому, визначаючи розмір виплати за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції застосував принцип співмірності з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції у певній своїй частині відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, проте, вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) апеляційний суд згідно з положеннями статті 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Доводи апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» та сформованої з цього приводу правової позиції Верховного Суду, викладену в постановівід 27 червня 2018 у справі №810/1543/17, суд апеляційної інстанції вважає помилковими.

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, як вже зазначала колегія суддів раніше, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54).

Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача про те, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних ОСОБА_1 сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за період з 01.01.2019 по день фактичного розрахунку 30.04.2020.

Разом з тим, щодо самого розміру компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, згідно яких, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до пункту 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити, як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: «https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/», середньозважена облікова ставка за кредитами: з 01.01.2019 по 25.04.2019 (115 днів) 18% річних; з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 дні) 17,5% річних; з 19.07.2019 по 05.09.2019 (49 днів) 17% річних; з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) 16,5% річних; з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 днів) 15,5% річних; з 13.12.2019 по 30.01.2020 (49 днів) 13,5% річних; з 31.01.2020 по 12.03.2020 (42 дні) 11% річних; з 13.03.2020 по 23.04.2020 (42 дні) 10% річних; з 24.04.2020 по 30.04.2020 (7 днів) 8% річних.

Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення (3118,85 грн.) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати, як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити, як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 668,32грн, тобто:

- 18% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,05%) х 115 днів = 179,33 грн;

- 17,5 % річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі3118,85 грн х 0,05%) х 84 дні = 130,99 грн;

- 17% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,05%) х 49 днів = 76,41 грн;

- 16,5 % річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,05%) х 49 днів = 76,41грн;

- 15,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,04%) х 49 днів = 61,12 грн;

- 13,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,04%) х 49 днів = 61,12 грн;

- 11% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,03%) х 42 дні = 39,29 грн;

- 10% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,03%) х 42 дні = 39,29 грн;

- 8% річних / 365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 3118,85 грн х 0,02%) х 7 днів = 4,36 грн;

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 179,33 грн + 130,99 грн + 76,41 грн + 61,12 грн + 61,12 грн + 39,29 грн + 39,29 грн + 4,36 грн = 668,32 грн.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 668,32 грн.

Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Крім того, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (далі - ПК України)).

В підпункті 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно із підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Враховуючі вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь ОСОБА_1 , повинен становити 668,32 грн, оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

В аспекті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП в цій частині.

Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі №823/761/17, від 25 липня 2019 року у справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.

Враховуючи, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, натомість такий проведений відповідачем лише 30.04.2020 на виконання судового рішення у справі №260/410/20, колегія суддів вважає, що саме з дати проведення фактичного розрахунку - 30.04.2020 розпочався відлік тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України. З даним адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся 05.05.2020, тобто в межах строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, що свідчить про безпідставність доводів апелянта в частині наявності підстав для залишення позову без розгляду.

Доводи скаржника про відсутність підстав для компенсації позивачу втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки вказані вимоги не заявлялись при звернення до суду з даним адміністративним позовом та, як наслідок, не вирішувались судом першої інстанції.

Покликання відповідача на порушення судом першої інстанції норм статті 161 КАС України в частині звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки заявлені в межах розглядуваної справи позовні вимоги не стосуються захисту прав позивача, безпосередньо пов`язаних із реалізацією ним статусу учасника бойових дій, не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до позивача заходів процесуального примусу, оскільки з доданих апелянтом документів не вбачається зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами.

За таких обставин, з огляду на приписи пункту 1 та пункту 4 частини першої статті 317 КАС України, вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають частковому задоволенню, оскільки неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права зумовлюють наявність підстав для скасування судового рішення та прийняття нового про часткове задоволення позову.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 рокуу справі №260/1694/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 668 (шістсот шістдесят вісім) грн 32 коп., без урахування обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 16 жовтня 2020 року.