Справа № П/320/83/20
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/83/20 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лисенко В.І. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області, в якому просила суд, з урахуванням зменшення позовних вимог, визнати протиправним та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці в Київській області від 03.12.2019 року № КВ 1863/1777/АВ/ТД/ФС-674 у розмірі 125 190 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною, жодних додаткових обґрунтувань та доказів стосовно заперечення позовних вимог апеляційна скарга відповідача не містить.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу №5524 від 04.11.2019 та направлення №1863 від 04.11.2019 про проведення інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю, фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 , інспекторами Головного управління Держпраці у Київській області було здійснено виїзд для проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності позивачем.

Під час інспекційного відвідування кафе за адресою АДРЕСА_1 , де здійснює госпоарвську діяльність ФОП ОСОБА_1 , яке здійснювалось 06.11.2019, інспектором праці виявлено та опитано наступних найманих осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка займає посаду бармен-офіціант, згідно наданих пояснень працює з серпня 2019 року, режим роботи три дні працює три дні відпочиває, 15 днів за місяць, тривалість робочого дня з 10:00 до 23:00, розмір фактично отриманої заробітної плати 4500 грн. за місяць; ОСОБА_3 , яка займає посаду повара, згідно наданих пояснень працює з 06.11.2019 року, режим роботи з 10:00 до 22:00, розмір заробітної плати 300 грн. за день.

В рамках інспекційного відвідування 06.11.2019 відповідачем надано вимогу про надання документів від 06.11.2019 № 1863. На виконання вимоги позивачем надано документи щодо працевлаштування ОСОБА_2 , а саме: трудовий договір, табелі обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжні відомості та інше; стосовно оформлення ОСОБА_3 надано цивільно правовий договір № 1 від 06.11.2019.

За наслідками опрацювання документів, відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_3 не була оформлена згідно діючого законодавства України, відтак позивачем порушено норми законодавства про працю України, а саме ч.1, ст. 21, ч.3 ст. 24 КЗпП України: працівники допускаються до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

За результатами інспекційного відвідування складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №КВ1863/1777/АВ від 19.11.2019 (а.с. 11-13) та Припис №КВ1863/1777/АВ від 19.11.2019 про усунення виявлених порушень (а.с. 15). Вказаним приписом зобов`язано ФОП ОСОБА_1 усунути виявлені порушення до 06.12.2019 та надати письмове повідомлення із долученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об`єкта відвідування.

У подальшому, за результатами розгляду порушень, зазначених в Акті №КВ1863/1777/АВ від 19.11.2019, заступником начальника Головного управління Стахівським С.М. винесено Постанову про накладання штрафу уповноваженими особами №КВ1863/1777/АВ/ТД/ФС-674 від 03.12.2019 на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 125 190,00 грн. на ФОП ОСОБА_1 (а.с. 14).

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про відсутність складу правопорушення, передбаченого абз. 2 частини 2 ст. 265 КЗпП України, оскільки між ОСОБА_3 та позивачем були відсутні трудові відносини, в той час як питання надання ОСОБА_3 послуг у сфері приготування продуктів харчування було врегульовано за правилами Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Як убачається із матеріалів справи, під час проведення інспекційного відвідування 06.11.2019 інспектором праці встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді повара за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 .

У ході перевірки, позивачем додатково надано цивільно-правовий договір №1 від 06.11.2019 щодо її оформлення. Зазначене зафіксовано в Акті інспекційного відвідування №КВ1863/177/АВ від 19.11.2019.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та громадянкою України ОСОБА_3 було укладено цивільно-правовий договір від 06.11.2019 №1 (а.с. 19-20).

Вказаним Договором обумовлено, що виконавець самостійно організовує роботу та виконує роботу на свій ризик, і не підлягає під правила внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно з п. 2.2 Договору оплата виконаних робіт/послуг здійснюється Замовником протягом 10 календарних днів, відлік яких починається з моменту підписання між Сторонами Акту приймання виконаних робіт/наданих послуг.

Зі змісту цивільно-правового договору судом встановлено, що в даному випадку, передбачено надання послуг (виконання робіт) виконавцями без фіксації конкретного графіку роботи, за відсутності обліку робочого часу та відсутністю необхідності дотримання виконавцем певного трудового розпорядку.

Укладений договір не містить обов`язку виконавця бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

На підтвердження виконання сторонами вищевказаного цивільно-правового договору позивачем надано до суду копію акту приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 23), що містить інформацію про винагороду за надані послуги (роботи).

Суд також звертає увагу, що по вказаній цивільно-правовій угоді сплачені обов`язкові податки і збори (а.с. 113-118).

При цьому, оплата наданих послуг проводилася саме по факту наданих конкретних послуг за актом передачі-прийняття робіт, а не за сам процес виконання трудових обов`язків протягом робочого дня.

Частиною другою статті 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною 1 статті 24 цього Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Зі змісту наведеного вбачається, що трудовий договір характеризується, зокрема, тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. У трудових договорах також визначається обов`язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов`язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, у випадку, коли фізичні особи не надавали замовнику трудових книжок, вони не входять до штату підприємства, не підлягають правилам внутрішнього трудового розпорядку, облік їхнього робочого часу замовником не здійснюється, заробіток осіб, з якими укладені договори, залежить виключно від кількісних показників виконання договору, а відносини між товариством та виконавцем не передбачають заздалегідь встановлених норм виконання робіт, мінімальної плати за договором, то вказані відносини відповідають ознакам договору про надання послуг.

Так, відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, договори з громадянами на використання їхньої праці можуть укладатися відповідно до трудового або цивільно-правового законодавства, при цьому слід розрізняти особливості цих договорів.

Цивільно-правовий договір - це угода між громадянином і організацією (підприємцем, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

При цьому, за цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов`язується за винагороду виконувати для підприємства (підприємця) індивідуально визначену роботу.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.

Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Отже, основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №200/9385/16, від 28 лютого 2019 року у справі №824/766/16-а та від 24 жовтня 2019 року у і№804/6962/17.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність складу правопорушення, передбаченого абз. 2 частини 2 ст. 265 КЗпП України, оскільки між ОСОБА_3 та позивачем були відсутні трудові відносини, в той час як питання надання ОСОБА_3 послуг у сфері приготування продуктів харчування було врегульовано за правилами Цивільного кодексу України.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КВ1863/1777/АВ/ТД/ФС-674 від 03.12.2019 є необґрунтованою, та прийнята без урахування всіх обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 12.10.2020.