Справа № 520/80/20
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 520/80/20
адміністративне провадження № К/9901/18475/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 520/80/20
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року (колегія суддів: головуючий суддя Компанієць І.Д., судді Казначеєв Е.Г., Гайдар А.В.),

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1. Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), у якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки), починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (14 вересня 2018 року) по день фактичного розрахунку (13 грудня 2019 року);
1.2. зобов?язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки), починаючи з моменту виключення зі списків особового складу.
1.3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України свідчать, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.1. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову.
2.2. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексом законів про працю України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 14 вересня 2018 року по 13 грудня 2019 року, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період у цій справі в розумінні статті 117 Кодексу законів про працю України не підлягають задоволенню.
ІІІ. Касаційне оскарження
3. Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
3.1. Вказує, що приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України свідчать, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
3.2. Зауважує, що наявність судового рішення про стягнення на його користь компенсації за невикористані дні соціальної відпустки не може розцінюватися як підстава для не застосування до відповідача відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Навпаки, на його думку, це рішення доводить факт несвоєчасного розрахунку та вину відповідача.
4. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, за змістом якого висловив незгоду з викладеними останнім в скарзі доводами та повідомив свою думку про правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову повністю, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
5. Позивач подав пояснення на відзиви відповідача та третьої особи на його касаційну скаргу, в якому зазначає про помилковість доводів останніх та просить задовольнити подану ним касаційну скаргу повністю.
IV. Установлені судами фактичні обставини справи
6. Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 13 вересня 2018 року № 427-ос позивач звільнений, на підставі Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» в запас за станом здоров?я.
7. Наказом Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 14 вересня 2018 року № 430-ос позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
8. Згідно з останнім наказом позивачу виплачено: одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних роки служби в сумі 74179,93 грн, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік тривалістю 26 календарних днів, грошову допомогу для оздоровлення за 2018 рік отримав.
9. Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок: не було здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016, 2017, 2018 роки.
10. Вважаючи такі дії протиправними, позивач 30 вересня 2019 року звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.
11. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року по справі №520/10168/19 позов задоволено повністю.
12. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14 вересня 2018 року.
13. Зобов?язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14 вересня 2018 року.
14. Це рішення набрало законної сили 09 січня 2020 року.
15. Враховуючи положення статей 14, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач в добровільному порядку провів перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до вказаного рішення суду в розмірі 18882,15 грн (за відрахуванням військового збору розмірі 1,5%).
16. 12 грудня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення, за період з дати виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 по дату виплати перерахованих видів грошового забезпечення за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року по справі №520/10168/19, оскільки такі дії відповідача були визнані судом протиправними.
17. 26 грудня 2019 року позивач отримав відповідь відповідача на дане звернення за вих. № 11/К-238/7534 від 26 грудня 2019 року, в якій зазначено, що підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення немає, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців не містить положень щодо виплат за затримку при звільненні.
18. Не погоджуючись з такою відповіддю відповідача та вважаючи його відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
19. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
21. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
22. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
23. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
24. Відповідно до частин другої-четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
25. Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
26. Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
27. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
28. Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.
29. У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
30. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
VI. Позиція Верховного Суду
31. Перевіривши доводи касаційних скарг, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
32. Приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв??язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на день звільнення з військової служби 14 вересня 2018 року компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки.
34. Отже, предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу зазначеної компенсації.
35. Переглядаючи судове рішення суду апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування цим судом норм чинного законодавства, а також питання обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
36. Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
37. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
38. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
39. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
40. При цьому, Верховний Суд акцентує увагу на тому, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
41. За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
42. Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
43. Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
44. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП Кодексу законів про працю України).
45. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
46. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
47. Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
48. Крім цього, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
49. За цих обставин Верховний Суд резюмує, що висновок судів попередніх інстанцій в цій справі про відсутність підстав для задоволення позову є помилковим, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону.
50. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
51. Водночас, обставина не виконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу законів про працю України підтверджена рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року по справі №520/10168/19.
52. Також суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач 13 грудня 2019 року в добровільному порядку виконав вказане судове рішення та провів перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до вказаного рішення суду в розмірі 18882,15 грн (за відрахуванням військового збору розмірі 1,5%).
53. Отже, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки), починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (14 вересня 2018 року) по день фактичного розрахунку (13 грудня 2019 року) є такою, що підлягає задоволенню Судом.
54. Таки висновок Суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 821/217/17 та від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3365/19.
55. Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій надано належну оцінку матеріалам справи в указаній частині вимог позову, однак неправильно застосовано норми права, що регулюють спірні правовідносини, що призвело до ухвалення незаконних рішень в цій частині.
56. Статтею 351 Кодексу адміністративного судочинства України визначено підстави для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
57. Відповідно до частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
58. Отже, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд вважає необхідним скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині та ухвалити нове рішення.
59. Крім цього, з огляду на це та наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 821/1083/17 у постанові від 26 лютого 2020 року, Верховний Суд зазначає, що в цій справі судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінку розміру грошового забезпечення позивача, з якого слід виходити під час розрахунку середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
60. Водночас, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні.
61. Приписами частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
62. За встановлених обставин справи та з огляду на характер та предмет спірних правовідносин, Верховний Суд доходить висновку про порушення судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень норм процесуального права та неправильне застосування ними норм матеріального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в цій частині позовних вимог.
63. У свою чергу суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
64. За правилами пункту 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
65. Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині цієї позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з направленням справи у цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для встановлення вказаних фактичних обставин та вчинення зазначених процесуальних дій, що мають значення для правильного вирішення справи.
66. Крім цього, у контексті оцінки решти доводів касаційних скарг Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
67. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
68. Згідно із частиною 4 статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
69. Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні у частині зазначення дати поновлення позивача на посаді та розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на її користь за час вимушеного прогулу, шляхом викладення п`ятого та сьомого абзаців його резолютивної частини у новій редакції. В іншій частині оскаржувана постанова суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та підлягає залишенню без змін.
VIІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 351, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року задовольнити частково.
2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року в цій справі скасувати.
3. Ухвалити нове рішення в цій справі.
4. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки), починаючи з моменту виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (14 вересня 2018 року) по день фактичного розрахунку (13 грудня 2019 року).
5. Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про зобов?язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні направити на новий судовий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М.В. Білак

О.В. Калашнікова