Справа № 280/4653/19(ПР/280/15/20)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 280/4653/19(ПР/280/15/20)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року (головуючий суддя Конишева О.В., повний текст складено 27.07.2020)

у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до відповідача Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Копач Я.М. від 26.07.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 59568780.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Дідичук Я.В. від 21.07.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 59566598.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат обґрунтовано тим, що до матеріалів справи не надано банківських документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу, а також доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим в задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у стягненні на користь позивача судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог щодо розподілу судових витрат та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги щодо розподілу судових витрат: просить стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1536,80грн., судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1921грн., витрати на правову допомогу в сумі 4000грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви надано договір про надання послуг адвоката №292-з-2019 від 29.09.2019; акт передачі-приймання послуг до зазначеного договору від 24.07.2020 відповідно до якого було витрачено час на складання позовної заяви (23.09.2019 на суму 2000 грн.), складання апеляційної скарги (31.10.2019 на суму 2000 грн,) та квитанція прибуткового касового ордеру б/н від 24.07.2020 на суму 4000 грн., Однак, враховуючи, що до матеріалів справи не надано банківських документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу, а також доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим в задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, норми Цивільного кодексу України, КАС України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення (щодо стягнення витрат на правову допомогу), колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, статтею 131-2 Конституції України передбачено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При цьому має бути наявним причино-наслідковий зв`язок між порушеним судовим провадженням та понесеними витратами.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд має з`ясувати та надати оцінку розміру витратам на правову допомогу з урахуванням співмірності витрат з складністю справи, витраченого адвокатом часу, ціни позову та ін.

В силу статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що частиною 7 ст. 139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) з урахуванням співмірності витрат, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Отже саме суд встановлює розмір витрат які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи з урахуванням співмірності.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Зокрема, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.

Матеріалами справи підтверджується, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви надано:

- договір про надання послуг адвоката №292-з-2019 від 29.09.2019;

- акт передачі-приймання послуг до договору від 24.07.2020 (витрачено час на складання позовної заяви 23.09.2019 на суму 2000 грн., складання апеляційної скарги 31.10.2019 на суму 2000 грн,);

- квитанція прибуткового касового ордеру б/н від 24.07.2020 на суму 4000 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, що передбачено частиною 7 статті 134 КАС України.

Так, в силу частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, то можна дійти висновку, що відповідач погоджується співмірністю витрат, заявлених до відшкодування.

Разом з тим, згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення, зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за №1686/24218.

Також, у постанові від 29.04.2020 (справа №0240/2505/18-а) Верховний Суд зазначив, що така правова позиція підлягає застосуванню в разі ненадання позивачем на підтвердження заявлених витрат на професійну правничу допомогу відповідних банківських документів про їх сплату.

Враховуючи, що до матеріалів справи не надано банківських документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу, а також доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим в задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки матеріали справи свідчать про те, що адвокатом ОСОБА_2 дійсно надавалася правова допомога при складанні позову та апеляційної скарги (а.с. 3-6, 7, 123-126, 133-135), при цьому, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Надаючи оцінку правовідносинам між позивачем та відповідачем щодо розподілу судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

До правової допомоги належать:

- консультації та роз`яснення з правових питань;

- складання заяв, скарг та інших документів правового характеру;

- представництво тощо.

Водночас, Конституційний Суд України в Рішенні від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначив, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надає докази сплати його витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, суд в силу ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) з урахуванням співмірності витрат, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

При цьому, надаючи оцінку співмірності розміру витрат на правову допомогу, слід взяти до уваги, що адвокатом ОСОБА_2 на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви надано договір про надання послуг адвоката №292-з-2019 від 29.09.2019; акт передачі-приймання послуг до договору від 24.07.2020 , а саме: зазначено вартість складання позовної заяви від 23.09.2019 (2000 грн.), вартість складання апеляційної скарги від 31.10.2019 (2000грн.), визначено загальну суму витрат в розмірі 4000грн. (а.с. 125, 126).

Натомість, колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з вартістю витрат правової допомоги в розмірі 4000грн., оскільки дана справа є справою незначної складності, тому не може бути оцінена правнича допомога при складанні позову та апеляційної скарги в розмірі 4000грн.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, враховуючи аналіз матеріалів справи, вимога в розмірі 4000грн. є завищеною.

Колегія судів апеляційної інстанції встановлює розмір судових витрат на правничу допомогу за складання позову в розмірі 250грн, та складання апеляційної скарги в розмірі 250 грн., що в загальній сумі становить 500грн.

Отже, з урахуванням вищезазначених норм КАС України та Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність співмірною є сума правової допомоги в розмірі 500грн.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції, встановивши, що до матеріалів справи не надано банківських документів про оплату витрат на професійну правничу допомогу, а також доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у зв`язку з чим відмовив в задоволенні вимог про розподіл судових витрат, - дійшов помилкового висновку, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає підстави для висновку про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Верховний Суд в постанові від 05.08.2020 у справі № 640/15803/19 звертає увагу на вимоги частини 6, 7 статті 134 КАС України, якими встановлено право суду, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Верховний Суд в постанові від 21.08.2020 у справі № 520/2915/19 зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

На думку колегія судів апеляційної інстанції розумний розмір судових витрат на правничу допомогу за складання позову та складання апеляційної скарги становить 500грн.

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції змінює рішення та зазначає співмірний розмір витрат на правову допомогу в сумі 500грн.

Оскільки рішенням суду першої інстанції за подання позову стягнуто судовий збір в сумі 1536,80грн., то відсутні підстави для задоволення такої вимоги в суді апеляційної інстанції.

Також, в силу того, що судовий збір не сплачується за подання апеляційної скарги щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу (матеріали справи не місять такої квитанції), то відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги.

Щодо вимог позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн. (а.с.24, квитанція № 16 від 01.11.2019) за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі № 280/4653/19 про відмову у відкритті провадження у даній справі, яка в подальшому скасована в апеляційному порядку постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 з направленням даної справи для продовження розгляду (а.с.68,69), слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто, з аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що розподіл судових витрат здійснюється судом за результатами розгляду справи по суті позовних вимог із розподілом судових витрат, пов`язаних саме з розглядом справи по суті. Однак, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у відкритті провадження не відноситься до витрат, пов`язаних з розглядом справи по суті позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат, тому можуть бути підставою для його зміни.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 7, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 - змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини викласти в наступній редакції.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. (п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Комунарського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69104, м. Запоріжжя, вул. Європейська, 16, ).

В решті рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду ст. 272, 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 30.09.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова