Справа № 340/2843/20
Суддя: О.В. Кравчук
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/2843/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 )

до Головного управління ДПС у Кіровоградській області (; вул. Велика Перспективна, 55, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25006)

про визнання протиправними та скасування податкових вимог.

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Кіровоградській області (далі відповідач) № Ф-99176-53-У від 12.11.2018 року на суму 15 819,54 грн. та № Ф-99176-53-У від 12.08.2019 року на суму 7965,54 грн. щодо ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 (прізвище у першому шлюбі ОСОБА_3 ) була зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак підприємницької діяльності не здійснювала та доходу від неї не отримувала. Натомість позивач працевлаштована у ПАТ «Кіровоградоблгаз», яке й сплачувало за неї ЄСВ. За таких умов, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19), позивач вважає вимоги про сплату боргу протиправними.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що з урахуванням норм діючого законодавства ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі визначено до сплати єдиний внесок. На думку представника відповідача, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску незалежно від того. чи є вони одночасно найманими працівниками (а.с.66-69).

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Суд вважає можливим розглянути та вирішити дану справу по суті за наявними у ній матеріалами, в межах строку, визначеного частиною першою статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), національний паспорт серії НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , перебувала у статусі фізичної особи-підприємця з 05 травня 1998 року. Однак, 12 травня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача (а.с.44-46,79-82).

12 листопада 2018 року відповідачем винесено податкову вимогу №Ф-99176-56, якою ОСОБА_2 ( ОСОБА_1 ) нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 15819,54 грн. (а.с.42,90).

Надалі, 12 серпня 2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Кіровоградській області винесено податкову вимогу №Ф-99176-53, якою позивачці нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 7965,54 грн. (а.с.41).

Проте, позивач наголошує, що підприємницької діяльності не здійснювала, доходу від неї не отримувала, натомість у 2017-2019 роках перебувала у трудових відносинах із ВАТ Кіровоградоблгаз Олександрійське управління по експлуатації газового господарства, яке й здійснювало сплату єдиного внеску за ОСОБА_1 . Відтак, правові підстави для нарахування їй зобов`язань зі сплати єдиного внеску як фізичній особі підприємцю відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, а також нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом приписів статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується, серед іншого:

- для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Разом з тим, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністратвиного судочинства України суду належить врахувати вказані висновки Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Сторонами не заперечується, що з 05 травня 1998 року до 12 травня 2020 року ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Разом з тим відповідач не довів отримання ОСОБА_1 доходу як фізичною особою-підприємцем.

З метою деталізації нарахованих позивачці зобов`язань, суд зазначає, що виходячи з положень Законів України про Державний бюджет України на відповідний рік у сув`язі з приписами пункту 3 частини першої статті 7, частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI , мінімальний внесок у 2017 році становив 704,00 грн, у 2018 році- 819,06 грн, а у 2019 році -918,06 грн.

Із відомостей, що містяться інтегрованій картці платника податків, судом встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за вимогою від 12 листопада 2018 року № Ф-99176-56 утворилася із сум єдиного внеску за 2017 рік (704,00грн х 12= 8448,00 грн) та за січень-вересень 2018 року (819,06 грн х 9= 7371,54 грн).

Вимога від 12 серпня 2019 року №Ф-99176-53 включає суми заборгованості позивача зі сплати єдиного внеску за жовтень-грудень 2018 року (819,06 грн х 3=2457,18 грн) та за січень-червень 2019 року (918,06 грн х 6=5508,36 грн).

Разом з тим, в означені періоди ОСОБА_1 перебувала у трудових віносинах з ВАТ Кіровоградоблгаз Олександрійське управління по експлуатації газового господарства (Ол. УЕП).

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), досліджених судом у межах спірних періодів, роботодавець нараховував та сплачував за ОСОБА_1 страхові внески у розмірі не менше мінімального страхового внеску за січень-липень 2017 року, грудень 2018 року за січень-червень 2019 року (а.с.47-49).

Викладене обумовлює висновок суду про те, що вимогою від 12 листопада 2018 року № Ф-99176-56 позивачеві безпідставно нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску на суму 4928,00 грн (в частині січня-липня 2017 року), а вимогою від 12 серпня 2019 року №Ф-99176-53 на суму 6327,42 грн (в частині грудня 2018 року, січня-червня 2019 року). Відтак, у цій частині спірні вимоги є протиправними та підлягають скасуванню.

Водночас, позивачем не надані докази щодо сплати страхових внесків нею особисто або роботодавцем за серпень- грудень 2017 року та січень-листопад 2018 року.

Зважаючи на викладене, у ОСОБА_1 виникає обов`язок зі сплати єдиного внеску у мінімальному розмірі за вказані періоди, а саме: 3520,00 грн за серпень-грудень 2017 року, 7371,54 грн - січень-вересень 2018 року (згідно вимоги від 12 листопада 2018 року № Ф-99176-56) та 1638,12 грн- за жовтень-листопад 2018 року (згідно вимоги від 12 серпня 2019 року №Ф-99176-53).

Таким чином, вимоги про сплату боргу (недоїмки) у цій частині є правомірними та скасуванню не підлягають.

Принагідно суд зазначає, що наразі відсутні відомості про те, що позивач зверталася до податкового органу із заявою про списання заборгованості у порядку, визначеному Законом України Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників від 13 травня 2020 року № 592-IX, що виключає скасування оскаржених вимог з цих підстав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З огляду на пункт 1 частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною четвертою статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частин шостої, сьомої статті 134 КАС України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу можливе виключно за клопотанням іншої сторони, у разі, якщо на її думку, не дотримано вимог співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом витраченим на виконання робіт.

Представником позивача надані передбачені статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України докази витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката Фещенка М.Л. в сумі 5000,00 грн. Водночас, відповідачем не висловлені заперечення щодо розміру заявлених позивачем судових витрат, а тому суд не вдається до оцінки їх співмірності.

За таких умов судові витрати у справі (судовий збір в сумі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн) належить розподілити відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України, присудивши позивачеві 2764,00 грн (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 47,32%) з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

З огляду на зазначене, керуючись статтями 77, 78, 139, 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування вимог задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 12 листопада 2018 року № Ф-99176-56, в частині, якою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску на суму 4928,00 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 12 серпня 2019 року №Ф-99176-53 в частині, якою ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску на суму 6327,42 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 2764,00 грн (дві тисячі сімсот шістдесят чотири гривні, нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Кіровоградській області ().

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене у 30-денний строк з дня його складення до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд (а у разі початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - безпосередньо до суду апеляційної інстанції).

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.В. Кравчук