Справа № 460/344/19
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/344/19 пров. № А/857/9305/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

представника відповідача Мітчука О.Я.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 02 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області, в якому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 51330,94 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 серпня 2018 року звільнений зі служби цивільного захисту в Головному Управлінні державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області у запас Збройних Сил України 22 серпня 2018 року згідно № 219. Станом на день звільнення за відповідачем утворилася заборгованість в сумі 60611,12 грн, яка не була виплачена. Фактично вказана сума виплачена 21 січня 2019 року. Тому вважає, що за період з 22 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку - 21 січня 2019 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 51330,94 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнено з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23433,21 грн(сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів). Відмовлено в позові в частині позовної вимоги про стягнення з Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 27897,73 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивач має право на стягнення середнього заробітку, проте враховуючи вимоги законодавства щодо пропорційності задоволення позовних вимог, розмір відшкодування за час затримки розрахунку слід визначати з урахуванням суми, на яку позивач мав право на дату звільнення 94926,31 грн (100%), частки, яку в загальній сумі належних до виплати коштів становила сума заборгованості 60611,12 грн (63,85%) та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком за період затримки, що становить 23433,21 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції, як орган, який виносить рішення по суті, мав можливість визначати розмір відшкодування за час затримки, лише при умові, що спір про стягнення заборгованості по заробітній платі був би вирішений на користь працівника частково. Вважає, що норми Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, адже містять можливість проводити розрахунок грошового забезпечення у випадку перебування на службі неповний місяць, та не вказують, що вказані норми можуть бути застосовані для обчислення середнього заробітку при несвоєчасному розрахунку при звільненні.

В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом ГУ ДСНС у Рівненській області від 10 січня 2008 року № 3 (по особовому складу) молодший сержант внутрішньої служби ОСОБА_1 призначений на посаду старшого пожежного 4 державної пожежної частини по охороні ВАТ «Рівнеазот» ГУ МНС(а.с.30).

18 квітня 2017 року наказом ГУ ДСНС у Рівненській області № 94 (по особовому складу) позивач призначений на посаду командира відділення ДПРЧ-8 ДПРЗ-5 (м. Сарни) ГУ ДСНС(а.с.31).

Наказом ГУ ДСНС у Рівненській області від 01 грудня 2017 року № 302 (по особовому складу) позивач переведений на рівнозначну посаду командиром відділення ДПРЧ-20 ДПРЗ-1 ГУ ДСНС з охорони об`єктів (ПАТ «Рівнеазот»(а.с.32).

21 серпня 2018 року наказом ГУ ДСНС у Рівненській області № 218 (по особовому складу) позивач призначений на посаду пожежним-рятувальником ДПРЧ-14 ДПРЗ-6 (смт Володимирець) ГУ ДСНС(а.с.33).

Наказом ГУ ДСНС у Рівненській області від 22 серпня 2018 року № 219 (по особовому складу) позивача звільнено зі служби цивільного захисту у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік), припинено контракт за пунктом 176 підпункт 5 (у зв`язку з сімейними обставинами), виключено з кадрів ДСНС України та знято з усіх видів забезпечення(а.с.34).

Відповідно до інформації відповідача про нарахування та виплату грошового забезпечення позивача за період з 21 серпня 2018 року по 22 серпня 2018 року встановлено, що позивачу при звільненні зі служби цивільного захисту було нараховано: оклад атестованим 176,13 грн, оклад за званням 61,29 грн, допомога на оздоровлення 7632,30 грн, вислуга років атестованим 83,10 грн, компенсація ПДФО 6270,80 грн, надбавка за класність 5,28 грн, надбавка за ОПС атест. 96,16 грн, вихідна допомога 26713,05 грн, премія атестов. від посад.окладу 70,45 грн, всього на загальну суму 41108,56 грн. Виплачено позивачу при звільненні після утримання податків та обов`язкових платежів 34315,19 грн(а.с.35).

Також, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 460/2637/18 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДСНС у Рівненській області про стягнення заборгованості позов задоволено повністю. Стягнуто з ГУ ДСНС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 нараховане, але не виплачене грошове забезпечення за квітень та грудень 2017 року та за період з 01 січня 2018 року по 20 серпня 2018 року в сумі 60611,12 грн(сума вказана за вирахуванням податків та зборів, обов`язкових платежів).

Згідно з меморіальним ордером № 165611506 від 20 січня 2019 року грошові кошти в сумі 60611,12 грн безспірно списані органом Державної казначейської служби України з рахунку відповідача на користь ОСОБА_2 та зараховані на рахунок останнього у банку 21 січня 2019 року(а.с.11,40).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23433,21 грн(сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів). Щодо решти позовних вимог то такі суд першої інстанції вважає безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України(далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частинами 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Умовами виплати працівникові такого відшкодування є факт невиплати належних йому сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З аналізу статей 47, 116, 117 випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Так, Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише у разі часткового задоволення позову про стягнення відповідних сум, які належали позивачеві на день звільнення.

Отже, суд першої інстанції у справі, що розглядається мав право зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , застосувавши принцип співмірності.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19.

З огляду на наведене правове регулювання висновки суду першої інстанції, на яких основується оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

У цьому зв`язку колегія суддів зауважує, що застосований судом першої інстанції принцип «співмірності» при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за описаних обставин цієї справи колегія суддів вважає виправданим та обґрунтованим (зважаючи, зокрема, на суму «основної» заборгованості по заробітній платі, якої при звільненні позивача не виплатив роботодавець, а також з урахуванням обставин, встановлених Рівненським окружним адміністративним судом у справі № 460/2637/18).

В той же час, скаржником не оскаржується механізм обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині співмірності, а відтак колегія суддів не переглядає судове рішення в цій частині.

Щодо доводів позивача про те, що норми Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, адже містять можливість проводити розрахунок грошового забезпечення у випадку перебування на службі неповний місяць, та не вказують, що вказані норми можуть бути застосовані для обчислення середнього заробітку при несвоєчасному розрахунку при звільненні, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу цивільного захисту України держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Статтею 125 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

Питання проходження служби цивільного захисту в Державній службі України з надзвичайних ситуацій визначено Кодексом цивільного захисту України та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року №593.

Разом з цим, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту до 14 вересня 2018 року визначалися Інструкцією про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №475 від 23 квітня 2015 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 травня 2015 року за №544/26989, а з 14 вересня 2018 року визначаються Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України №623 від 20 липня 2018 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 року за № 936/32388.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно із абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із пунктом 6 Інструкції про виплату грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №475 від 23 квітня 2015 року, який був чинним до 14 вересня 2018 року, при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Також, аналогічні норми містяться і у Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України №623 від 20 липня 2018 року, що набрав чинності з 14 вересня 2018 року(абзац 1 пункту 5 розділу І Інструкції № 623).

З огляду на вищевказані нормативно-правові акти, грошове забезпечення особам рядового та начальницького складу служби цивільного захисту нараховується за календарні дні.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що розрахункова сума середньоденного грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту визначається шляхом поділу суми місячного грошового забезпечення на календарну кількість днів. Відповідно, при обрахуванні середнього заробітку особі рядового і начальницького складу слід враховувати виплачене грошове забезпечення за останні два повних календарних місяці перед звільненням, кількість перебування днів на службі в календарному обчисленні та кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 821/255/17.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням суми, на яку позивач мав право на дату звільнення 94926,31 грн (100%), частки, яку в загальній сумі належних до виплати коштів становила сума заборгованості 60611,12 грн (63,85%) та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком за період затримки (36700,40 грн), становить 23433,21 грн (розрахунок: 36700,40 х 63,85%).

Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справ, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не допустив неправильного їх застосування.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 460/344/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 16 жовтня 2020 року.