Справа № 380/826/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/826/20 пров. № А/857/7919/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Савки С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року (суддя Коморний О.І., час ухвалення 12:13 год., місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 25.05.2020 року),

в адміністративній справі №380/826/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна інформаційно-технологічна компанія» до Головного управління ДПС у Львівській області,

про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

У січні 2020 року позивач ТзОВ «Регіональна інформаційно-технологічна компанія» звернулося в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДПС у Львівській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 17.12.2019 року №, яким позивачу донараховано податок на додану вартість в сумі 401408,16 грн. і нараховано штрафні (фінансові) санкції в сумі 100352,04 грн..

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення Головного управління ДПС у Львівській області № від 17.12.2019р.

З рішенням суду першої інстанції від 20.05.2020 року не погодився відповідач Головне управління ДПС у Львівській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оскаржуване платником податків податкове повідомлення-рішення прийняте Головним управлінням ДПС у Львівській області за результатами перевірки, що оформлена актом перевірки від 15.11.2019р. №392/05.7./25234660, в процесі проведення якої встановлено факт безпідставного відображення ТОВ "Регіональна інформаційно-технологічна компанія" у податковому обліку господарських операцій з ТОВ «Максбудрем», ТОВ «Олд Трейд», оскільки такі фактично не відбувались. Апелянт зазначає, що на нереальність здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Олд Трейд» за квітень 2019 року вказують такі факти як: відсутність наявних трудових ресурсів для виконання робіт; дефектність оформлених первинних документів; невідповідність призначення платежів у банківських виписках; відсутність у ТОВ «Олд Трейд» матеріально-технічних і технологічних можливостей здійснення робіт на різних та віддалених один від одного об`єктах, відсутність основних засобів, які необхідні при здійсненні операцій. Також, апелянт звертає увагу, що ТОВ «Рітек» на виконання вимог тендерної документації в рамках здійснення державних закупівель робіт та послуг не залучило ТОВ «Олд Трейд» як субпідрядну організацію. Також, судом першої інстанції проігноровано той факт, що позивачем до перевірки не представлено договорів, укладених ТОВ «Рітек» із ТОВ «Максбудрем» та інформації щодо узгоджених із ТОВ «Максбудрем» умов постачання товарів, послуг, адрес постачання, порядок розрахунків. На нереальність здійснення господарських операцій ТОВ «Рітек» з ТОВ «Максбудрем» за квітень-травень 2019 року вказують такі факти, як: відсутність наявних трудових ресурсів для виконання зазначеної кількості людиногодин в актах виконаних робіт; наявна підміна товарних позицій у суб`єктів господарювання, котрі здійснили первинну в ланцюгу нереальну поставку (продаж) ідентифікованого за найменуванням товару (робіт, послуг), зокрема придбання одного виду ТМЦ та реалізація іншого; відсутність підтвердження факту проведення фінансово-господарських операцій ТОВ «Рітек» із ТОВ «Максбудрем» з врахуванням інформації, отриманої з даних ЄРПН; дефектність оформлених ТОВ «Максбудрем» первинних документів; відсутність підтверджуючих документів та пояснень щодо транспортування товарів. Враховуючи наведене, апелянт вважає, що ТОВ «Олд Трейд» та ТОВ «Максбудрем» не могли фактично здійснювати вищевказані господарські операції з урахуванням часу, оперативності проведення операцій, місцезнаходження майна, віддаленості контрагентів один від одного, недостатньої чисельності трудових ресурсів та відсутності основних засобів, необхідних для здійснення даних послуг.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 20.05.2020 року та прийняти постанову суду, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Представник позивача подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 20.05.2020 року без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем Головним управлінням ДПС у Львівській області, у період з 31.10.2019р. по 06.11.2019р. проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача ТОВ «Регіональна інформаційно-технологічна компанія» (25234650) з питань проведення взаємовідносин із контрагентами-постачальниками ТОВ «Максбудрем» (426114231) за період квітень-травень 2019 року, ТОВ «Олд Трейд» (42380618) за період квітень 2019 року та правомірність їх відображення у податкових деклараціях з податку на додану вартість та податковій декларації з податку на прибуток, про що 15.11.2019р. складено Акт №392/05.7/25234650 (а.с. 12-41 Т.1).

За наслідками перевірки Головним управлінням ДПС у Львівській області на підставі вказаного Акта перевірки 17.12.2019р. прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення позивачеві грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 501760,20 грн. (401408,16 грн. основний платіж, 100352,04 грн. штрафна (фінансова) санкція) (а.с. 44 Т.1).

Спірне податкове повідомлення-рішення відповідачем прийнято згідно з викладеним у Акті перевірки висновком про порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ (із змінами та доповненнями), в результаті встановлено заниження ПДВ на загальну суму 401408,16 грн., в т.ч. за квітень 2019 року в сумі 289724,21грн., за травень 2019 року в сумі 111683,95 грн..

Таких висновків відповідач при перевірці позивача дійшов з огляду на нереальність здійснення господарських операцій позивача із ТОВ «Олд Трейд» та ТОВ «Максбудрем», що не дає права позивачеві на формування податкового кредиту з ПДВ на підставі податкових накладних від вказаних контрагентів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Так, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України).

Згідно пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Базою оподаткування, у розумінні п.135.1 ст.135 ПК України, є грошове вираження об`єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до п.137.1 ст.137 ПК України, податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України).

Так, підпунктом 14.1.181 ст.14 ПК України визначено, що податковий кредит сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.189.1 ст.189 ПК України, у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Згідно п.п.«а» п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п.198.2 ст.198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.5 статті 198 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Крім цього, п.198.6 ст.198 ПК встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді (п. 138.2 ст. 138ПК України).

Також, згідно п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, необхідною умовою для формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є, зокрема, фактичне здійснення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг). При цьому, правові наслідки у податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто дії або події, які викликають зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Крім цього, суми податку на додану вартість для цілей формування податкового кредиту, а також суми, включені до складу витрат, повинні бути фактично сплачені платником податків при придбанні товарів (послуг). Факт придбання товарів (послуг) повинен підтверджуватися належним чином складеними первинними документами, які відображають реальність здійснення такої господарської операції та, в свою чергу, є підставою для формування податкового обліку.

Судом першої інстанції вірно враховано, що засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Так, відповідно до ст.1 цього Закону, документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи (ст.9 Закону).

Підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку (ст.11 Закону).

Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку (ст.3 Закону).

Водночас, суд апеляційної інстанції також враховує, що правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Будь-які документи мають силу первинних документів і можуть бути використані для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарських операцій.

При цьому, сама по собі наявність належним чином оформлених первинних документів не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності включення сум витрат до податкового обліку, у разі недоведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. З метою податкового обліку господарські операції мають оформлюватися будь-якими первинними документами, але їх зміст та складання повинні відповідати не лише вимогам податкового законодавства, а й законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції.

Відповідно до абз.2 п.201.10 ст.201 ПК України, податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження (абз.2 п.201.10 ст.201 ПК України).

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що право на нарахування податкового кредиту при придбанні товару (послуг) виникає у платника податків, якщо таке придбання здійснюється з метою використання їх в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, при цьому до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів, а підставою для нарахування податкового кредиту є видана зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна із заповненням всіх обов`язкових реквізитів.

Відтак, розглядаючи спір про правомірність формування платником податку понесених витрат, необхідно надати належну правову оцінку усім доказам та обставинам, що стосуються предмету доказування, в їх сукупному зв`язку один з одним, з`ясувати характер та зміст спірних операцій позивача з його контрагентом, дослідити договори укладені з останнім, а також усі укладені на його реалізацію первинні документи, пов`язані з їх виконанням та які належить складати залежно від певного виду господарської операції, і лише на підставі цього зробити вмотивований висновок про достовірність чи не достовірність даних, вказаних в первинних документах, або про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства чи навпаки, а також про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, встановити наявність зв`язку між фактом придбання товарів та робіт (послуг) з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання цих товарів у господарській діяльності.

З матеріалів перевірки та доводів апелянта (відповідача) видно, що підставою для висновків податкового органу про заниження позивачем ТОВ «Рітек» ПДВ за квітень 2019 року стало, те, що на думку відповідача, позивачем не підтверджено реальність проведених взаємовідносин з контрагентами ТОВ «Олд Трейд» та ТОВ «Максбудрем».

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем 26.12.2018р. з Управлінням капітального будівництва Львівської облдержадміністрації укладено договір про закупівлю робіт за державні кошти №55. Предметом цього договору є виконання робіт за проектом Заклад первинної медико-санітарної допомоги у сільській місцевості (амбулаторія практики сімейної медицини), вул.Центральна, с.Хоросно Пустомитівський район» (а.с. 214 Т.1).

Також позивачем укладено з Управлінням капітального будівництва Львівської облдержадміністрації договір №25 від 17.12.2018р. про закупівлю робіт за державні кошти, предметом якого є виконання робіт за проектом Заклад первинної медико-санітарної допомоги у сільській місцевості (амбулаторія практики сімейної медицини), вул.Шевченка, с.Семенівка Пустомитівський район» (а.с. 11 Т.2).

Виконання цих договорів від 26.12.2018р. та від 17.12.2018р. підтверджується матеріалами справи і не оспорюється сторонами по справі (а.с. 226-250 Т.1, 1-10 Т.2, 22-55 Т.2).

Судом також встановлено, що для виконання передбачених вищевказаними договорами робіт позивачем укладено з ТзОВ Олд Трейд наступні договори про виконання робіт: - від 04.02.2019р. №040219 ЗБР - мурування стін та улаштування перекриття с.Хоросно (а.с. 94 Т.1); - від 04.02.2019р. №050219 ЗБР - мурування стін та улаштування перекриття с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області (а.с. 113 Т.1); - від 21.01.2019р. №220119 ЗБР - улаштування фундаменту с.Семенівка Пустомитівського району Львівської області (а.с. 152 Т.1); - від 21.01.2019р. №210119 ЗБР - улаштування фундаменту с.Хоросно Пустомитівського району Львівської області (а.с. 132 Т.1).

Судом першої інстанції також вірно враховано, що виконання вказаних робіт підтверджується зведеними кошторисними розрахунками, договірними цінами, локальними кошторисами, дефектними актами, розрахунками загальновиробничих витрат, відомостями ресурсів, довідками про вартість виконаних будівельних робіт, актами приймання виконаних будівельних робіт (а.с. 64, 70-78, 91-93, 95-112, 114-131, 132-170 Т.1, 70-129, 146-159 Т.2).

Щодо здійснення господарських операцій позивача із контрагентом ТОВ Максбудрем, то позивачем отримано від ТОВ Максбудрем згідно актів надання послуг послуги по монтажу кабельної мережі, прокладення оптоволоконного кабелю, монтаж оптопанелей, встановлення жолобів та прокладення інформаційного кабелю, монтаж розеток та патч панелей та придбано згідно з видатковими накладними вікна та двері металопластикові, дверні вітражі, будівельну цеглу, бетонну суміш (а.с. 58, 70-93, 170 Т.1, 70-129, 134-145 Т.2).

Також судом першої інстанції вірно встановлено та взято до уваги те, що розрахунки з ТОВ Олд Трейд та ТОВ Максбудрем позивачем проведено у безготівковій формі, а контрагенти виписали по вказаних операціях та зареєстрували податкові накладні.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що видаткова накладна є первинним документом, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій, тобто засвідчує факт отримання/передачі товарів. Видаткова накладна надається продавцем покупцеві і містить перелік товарів, їх кількість, ціну, за якою вони поставляються покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага тощо), умови постачання, відомості про постачальника та одержувача товарів, також вказується місце складання такої накладної.

Відповідачем не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів позивача ресурси не давали можливості для проведення господарської діяльності з поставки товарів, обумовлених укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність позивача як платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

Відносно покликання відповідача (апелянта) на те, що контрагенти ТОВ Олд Трейд та ТОВ Максбудрем, не мали основних засобів, віддаленість контрагентів один від одного, недостатня чисельність трудових ресурсів, то колегія суддів зазначає, що недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень, віддаленість контрагентів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно недостатньої кількісті робітників, відсутність відповідних умов, оскільки зазначені обставини не виключають можливості реального виконання господарських операцій через залучення субпідрядників до виконання робіт, про що також зазначено Верховним Судом у постанові від 11.06.2019р. по справі № 825/2387/18.

Крім цього, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкової вигоди (підприємницької діяльності).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.10.2019р. (справа №826/5875/17).

Відносно доводів апеляційної скарги щодо відсутності підтверджуючих документів щодо транспортування товарів, то колегія суддів зазначає, що товарно-транспортні накладні не є первинними документами, що використовуються в бухгалтерському обліку щодо обліку господарських операції з купівлі-продажу (поставки товару). Таку функцію вони мають тільки при оподаткуванні операцій за договорами перевезення.

Отже, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. Тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018р. (справа №816/166/15-а), від 27.03.2018р. (справа №2а-8766/12/1370), від 17.04.2018р. (справі №816/1587/17), від 04.09.2018р. (справа №818/1249/17).

Крім цього, як вірно зазначив суд першої інстанції щодо доводів відповідача про порушення, допущені суб`єктами господарювання в ланцюгу постачання, то вони є необґрунтованими, адже порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Формування суб`єктом господарювання витрат та податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов`язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних). Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Разом з тим, з матеріалів справи видно та не спростовано доводами апеляційної скарги те, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавались.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено правила оцінки доказів, регламентовані ст.90 КАС України, то колегія суддів враховує наступне.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

З метою дослідження фактичного виконання господарської операції необхідно аналізувати умови договору позивача з контрагентом, а також дослідити всі первинні бухгалтерські документи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що факт здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами підтверджено відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем ТМЦ, а також використання придбаних товарів у власній господарській діяльності, господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер, діяльність позивача спрямована на отримання економічної вигоди від господарської діяльності, що вказує на помилковість висновків податкового органу про вчинення порушень податкового законодавства щодо неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість за результатами взаємовідносин з ТОВ Максбудрем та ТОВ Олд Трейд за періоди, що перевірялися, а відтак, вони не можуть бути покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення.

Згідно статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 20.05.2020 року винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року в адміністративній справі №380/826/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіональна інформаційно-технологічна компанія» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Р. Й. Коваль
Повне судове рішення складено 16.10.2020