Справа № 520/4079/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 р. Справа № 520/4079/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представник позивача - Сидорук Т.П.

представник відповідача - Михайлова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.07.19 по справі № 520/4079/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області ( далі ГУ ДФС у Харківській обл., відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ( далі ППР) № 6 від 15.04.2019

- стягнути з ГУ ДФС у Харківській обл. за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору.

- стягнути з ГУ ДФС у Харківській обл. витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано ППР ГУ ДФС у Харківській області від 15.04.2019 №6

Стягнуто з ГУ ДФС у Харківській обл. за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ФОП ОСОБА_1 у розмірі 9605,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ГУ ДФС України у Харківській обл. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що ФОП ОСОБА_1 не є юридичною особою - закладом охорони здоров`я, а положення п.197.1.5 ст.197 Податкового Кодексу України ( далі ПК України) передбачають звільнення від оподаткування операцій з постачання послуг саме заклади охорони здоров`я, а тому позивачем незаконно застосовано пільги з податку на додану вартість ( далі ПДВ), що призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 2395301,0 грн за період з 01.04.2016 по 31.12.2018, у тому числі за 2016 рік - 417168 грн, за 2017 рік - 995349,0 грн, за 2018 рік - 982784,00 грн. Суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про те, що контролюючим органом за результатами перевірок податкової звітності позивача не складались акти та не було направлено жодних листів/запитів щодо відображення податкової пільги позивача зі сплати ПДВ, оскільки камеральні перевірки проводяться в автоматичному режимі, а норми ПК України не визначають обов`язку направлення таких листів/запитів. Вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що податкові пільги з ПДВ визначаються за операціями з постачання товарів/послуг, що є об`єктами обкладення ПДВ є помилковим, посилаючись на постанову Верховного Суду від 14.05.2019 №813/3852/15. Зауважив, що лист ДПАУ від 17.05.2000 № 6705/7/16-1220-25, у якому було зазначено про поширення вказаної пільги з ПДВ і на ФОП, та на який посилався суд в оскаржуваному рішенні, стосується Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, який втратив чинність з прийняття ПК України, а сама ДПАУ була припинена ще у 2011 році. Крім того, принцип рівності суб`єктів господарювання, про яке зазначає суд першої інстанції, не означає рівноправності юридичних та фізичних, так як кожна з цих правових категорій наділена власним обсягом суб`єктивних прав та обов`язків. Норма ст.197.1 ст.197 ПК України, на дискримінаційний характер якої вказує суд першої інстанції, є чинною та неконституційною не визнавалась.

13.08.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження по справі № 520/4079/19.

26.09.2019 на адресу суду від ГУ ДПС у Харківській обл. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

08.10.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

15.10.2019 до суду від представника ГУ ДПС у Харківській обл. надійшло клопотання про заміну сторони у справі - з Головного управління ДФС у Харківській області на ГУ ДПС у Харківській обл., яке задоволено ухвалою колегії суддів, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, 15.10.2019.

28.10.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду задоволено заяву позивача та зупинено провадження у справі № 520/4079 до набрання законної сили рішення у справі № 520/11278/19.

17.07.2020 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду поновлено провадження у справі № 520/4079/19 та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорені сторонами.

З 02.02.1995 ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральній ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській обл, якого зареєстровано платником податку, що здійснює вид діяльності - Загальна медична практика (КВЕД 86.21).

26.12.2013 № 1141 ФОП ОСОБА_1 отримано ліцензію Міністерства охорони здоров`я (далі МОЗ) на право заняття медичною практикою серія НОМЕР_1

27.01.2014 позивачем отримано товарний знак «Клініка професора Феськова А.М»

З 01.04.2016 по 31.03.2019 позивач зареєстрований платником ПДВ та перебував на спрощеній системі оподаткування (3 група).

11.03.2019 ГУ ДФС у Харківській обл. видано наказ № 1694, на підставі якого проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків ФОП ОСОБА_1 з питання дотримання вимог податкового законодавства, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати ПДВ за період з 01.04.2016 по 31.12.2018.

25.03.2019 за результати проведеної перевірки складено акт № 938/20-40-13-06-08/ НОМЕР_2 , яким встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 ст. 187, п.188.1 ст. 188, п.п. 197.1.5 п.197.1 ст. 197 Податкового кодексу України (далі ПК України) та, як наслідок, заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 2 395 301,0 грн за період з 01.04.2016 по 31.12.2018, у тому числі за 2016 рік 417 168 грн, за 2017 рік - 995 349,0 грн, за 2018 рік 982 784,00 грн.

15.04.2019 на підставі вказаного акту перевірки ГУ ДФС у Харківській обл. прийнято ППР № 6 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ у загальному розмірі 2994126,25 грн. (основний платіж 2 395 301,00 грн, штрафні санкції 598 825,25 грн.

Вважаючи вказане ППР незаконним позивач звернувся до суду із позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 75.1 статті 75 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з абзацами 1-2 пп. 75.1.2 п. 75.1 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Абзацом 1 п. 77.1 ст. 77 ПК України визначено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Відповідно до п. 77.4 ст. 77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

За наслідком системного аналізу змісту вказаних правових пложень, колегія суддів зазначає, що нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, дотримання яких є належною підставою для видання наказу про проведення перевірки, а їх невиконання призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, тобто у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт та ППР, як акти індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2020 у справі № 822/2045/17, у постанові від 28.05.2019 у справі №822/2014/17, які суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що оскаржуване ППР від 15.04.2019 №6 винесено контролюючим органом на підставі акту від 25.03.2019 № 938/20-40-13-06-08/ НОМЕР_2 , який складено за результатами позапланової перевірки, проведеної відповідно до наказу від 11.03.2019 № 1694.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі № 520/11278/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2020, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 » від 11.03.2019 №1694 та визнано незаконними дії ГУ ДФС у Харківській обл. щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Відповідно до ч.4 ст. 48 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що наведені приписи КАС України визначають поняття «преюдиційні обставини», тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили та звільнені від подальшого доказування.

З урахуванням наведених правових положень та обставин справи, колегія суддів вважає, що висновки, висловлені Харківським окружним адміністративним судом у рішенні від 18.02.2020 є преюдиційним для справи, яка розглядається.

Враховуючи, що вказаним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 » від 11.03.2019 №1694, а також визнано незаконними дії ГУ ДФС у Харківській обл. щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваного ППР від 15.04.2019 №, оскільки встановлена у судовому порядку протиправність документальної позапланової невиїзної перевірки, проведеної відповідачем, є безумовною підставою для визнання незаконними і прийнятих за її результатами ППР.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20.09.2019 у справі № 340/1931/18, які з урахуванням ч.5 ст. 242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що оскаржуване ППР є законним, оскільки ФОП ОСОБА_1 незаконно застосовано пільги з ПДВ, передбачені положеннями п.197.1.5 ст.197 ПК України, оскільки він не є юридичною особою - закладом охорони здоров`я, що свідчить про заниження ним податкових зобов`язань з ПДВ на суму 2 395 301,0 грн за період з 01.04.2016 по 31.12.2018, у тому числі за 2016 рік - 417 168 грн, за 2017 рік - 995 349,0 грн, за 2018 рік - 982 784,00 грн., колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки протиправність наказу відповідача на проведення перевірки, що встановлено судовим рішенням, є самостійною підставою для визнання спірного податкового повідомлення-рішення таким, що порушує права та інтереси позивача, як суб`єкта господарювання і платника податків і підлягає скасуванню.

Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року по справі № 520/4079/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді В.Б. Русанова Я.В. П`янова
Постанова складена в повному обсязі 15.10.2020