Справа № 807/1245/15
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 807/1245/15 пров. № А/857/8129/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Затолочного В.С., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 807/1245/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерство юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії,-

судді в 1-й інстанції Скраль Т.В., Рейті С.І., Маєцька Н.Д.,

час ухвалення рішення 12.06.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 12.06.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

30 червня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу порушено норми Конституції України, міжнародно-правових актів, міжнародних принципів проведення люстрації, практики Європейського суду з прав людини та застосуванням Закону, який містить численні, системні порушення. Також позивач вважає, що посада, у зв`язку з перебуванням на якій його звільнено, не належить до переліку, передбаченого пунктом восьмим частини першої статті 3 Закону № 1682-VII.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 807/1245/15 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та Міністерство внутрішніх справ України, подавши на нього апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі апелянт - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач перебував на посаді заступника керівника територіального органу МВС України, період перебування становив один рік та один місяць, обмеження права позивача обіймати посаду здійснено відповідно до вимог Закону № 1682-YІІ, конституційність якого станом на час розгляду справи не спростована Конституційним судом України.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 807/1245/15 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт - Міністерство внутрішніх справ України зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що пункт 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону Про очищення влади зобов`язує керівника органу, до повноважень якого належить звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб видати накази про їх звільнення.

Вивченням особової справи позивача встановлено, що у період з грудня 2012 року по травень 2015 року останній проходив службу в органах внутрішніх справ на керівних посадах, а саме на посадах: - заступника начальника Управління МВС України у Вінницькій області - начальника міліції громадської безпеки (з 28 грудня 2012 року по 22 травня 2014 року); - заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки (з 22 травня 2014 року по 27 травня 2015року). Отже, із встановленого Законом періоду (з 25.02.2010 по 22.02.2014), позивач з 28 грудня 2012 року по 22 лютого 2014 року перебував на посаді заступника начальника територіального органу МВС України. Таким чином, позивач підлягав звільненню зі служби.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 807/1245/15 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вони не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності наказу Міністерства внутрішніх справ № 888 о/с від 18 травня 2015 року та наказу управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с від 26 травня 2015 року про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 .

Скасування наказів про звільнення ОСОБА_1 , у силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки з 27 травня 2015 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади, є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України Про очищення влади, від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для зобов`язання Відповідача 1 - Міністерство внутрішніх справ України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України Про очищення влади, врахувавши правову позиції Верховного Суду у постанові від 04 червня 2020 року по справі № 821/4571/14.

У свою чергу, частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Враховуючи те, що встановлено порушення відповідачем КЗпП України під час звільнення ОСОБА_1 та безпідставність застосування до позивача положень Закону України Про очищення влади, незастосування Управління МВС у Закарпатській області жодного правового інструментарію для доведення вини ОСОБА_1 у діях, викорінення яких ставиться за мету у вказаному Законі, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваних наказів з необхідністю їх скасування і поновлення позивача на посаді з якої такий був звільнений.

Згідно із пунктом 6 абзацом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року за № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до довідки Головного управління МВС України в Закарпатській області № 1064/106/5-2019 заробітна плата позивача за березень 2015 року складала 10 058, 17 грн., за квітень 2015 року складала 10 058,17 грн. Середньомісячна заробітна плата становить 10 058,17 грн., середньоденна заробітна плата 478, 96 грн.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 27 травня 2015 року по 31 грудня 2015 року складає 153 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" кількість робочих днів за період вимушеного прогулу складає 251 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" кількість робочих днів за період вимушеного прогулу складає 249 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103-17/214"Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік" кількість робочих днів за період вимушеного прогулу складає 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206-18 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік" кількість робочих днів за період вимушеного прогулу складає 250 робочих днів. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року № 1133/0/206-19"Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 01 січня 2020 року по 11 червня 2020 року складає 110 робочих днів.

Таким чином, загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 27 травня 2015 року по 11 червня 2020 складає 1263 робочих днів.

Як вбачається з вказаної довідки, Відповідачем 3 зазначено за березень, квітень 2015 року розмір середньомісячної заробітної плата позивача 10058, 17 грн, тоді як кількість робочих днів в березні 2015 року становить - 21 робочий день, а в квітні 2015 року - 21 робочий день, а відтак середньоденна заробітна плата позивача становить 478,96 грн. (42/2=21; 10058,17 /21).

Кількість днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 27 травня 2015 року по 11 червня 2020 року (12 червня 2020 року - день винесення судового рішення) складає 1263 робочих днів, а загальна сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 травня 2015 року по 11 червня 2020 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 604 924, 48 грн. (1263 х 478,96 грн.).

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 01 листопада 1992 року, наказом УВС № 265 о/с від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_1 , прийнятий на службу в органах внутрішніх справ.

28 грудня 2012 року, ОСОБА_1 , наказом МВС України № 1154 о/с, призначений на посаду заступника начальника Управління МВС України у Вінницькій області - начальника міліції громадської безпеки, звільнивши його з посади начальника Ужгородського міського відділу Управління МВС України в Закарпатській області.

22 травня 2014 року, ОСОБА_1 , призначений на посаду заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки, Наказ МВС України № 910 від 22.05.2014 року.

18 травня 2015 року, ОСОБА_1 наказом МВС України № 888 о/с звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік), згідно з частиною 3 статті 1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України Про очищення влади та відповідно до пункту 62 а Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

26 травня 2015 року, наказом Управління МВС України в Закарпатській області № 94 о/с, згідно з частиною 3 статті 1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України Про очищення влади та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за пунктом 62 а полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області начальника міліції громадської безпеки, з 27 травня 2015 року.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1682-VII), який прийнято з метою відновлення довіри до влади та створення умов для побудови нової системи органів влади у відповідності до європейських стандартів.

Пунктом 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України передбачено припинення трудового договору з підстав, визначених Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною 1 статті 4 цього Закону.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Частиною 2 статті 36 Кодексу законів про працю України встановлено, що у випадку передбаченому пунктом 7-2 особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Таким чином, у разі застосування до особи заборони, зазначеної в частині 3 статті 1 Закону №1682-VII, на основі критеріїв, визначених частиною 1 статті 3 цього Закону, така особа повинна була бути звільнена відповідно до підпункту 1 пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII протягом десяти днів з дня набрання чинності Законом (16.10.2014). Вказані норми щодо строків і критеріїв звільнення мають імперативний характер.

Відповідна правова позиція наведена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 820/6242/15, від 02 жовтня 2019 року у справі №820/6160/15.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції установлено, що до позивача застосована так звана «автоматична люстрація», як зазначено в апеляційній скарзі, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII як до особи начальницького складу, яка у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебувала на посадах керівного складу (керівники або їх заступники) обласних управлінь МВС України.

Скаржник зазначає, що позивач з грудня 2012 року по травень 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ на керівних посадах, а саме на посадах: - заступника начальника Управління МВС України у Вінницькій області - начальника міліції громадської безпеки (з 28 грудня 2012 року по 22 травня 2014 року); - заступника начальника Управління МВС України в Закарпатській області - начальника міліції громадської безпеки (з 22 травня 2014 року по 27 травня 2015року). Отже, із встановленого Законом періоду (з 25.02.2010 по 22.02.2014), позивач з 28 грудня 2012 року по 22 лютого 2014 року перебував на посаді заступника начальника територіального органу МВС України, сукупний період перебування на вказаній посаді станом на 27 травня 2015 року становив 1 рік та 1 місяць.

Згідно з статтями 1, 7 Закону України «Про міліцію», чинний на час виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Наказом МВС України від 02.02.2004 № 94 «Про затвердження положень про територіальні і на транспорті органи МВС України» визначено, що обласні управління МВС України є територіальними органами МВС України, які утворюються МВС України і йому підпорядковується.

Таким чином, Головні управління МВС України у області є територіальними органами МВС України.

Отже, підставою для видання оскаржуваних наказів стала перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача, якою встановлено, що позивач, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині 1 статті 3 Закону №1682-VII за період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади щодо яких встановлена заборона.

Як вбачається з аналізу норм Закону №1682-VII, встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Водночас, парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

У зв`язку з цим застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Люстрація повинна бути спрямована на загрози основоположним правам людини і процесу демократизації; помста ніколи не може бути метою таких законів, також не допускається політичне або соціальне зловживання результатами люстраційного процесу.

Люстрація має здійснюватися спеціально створеною незалежною комісією шанованих суспільством громадян, запропонованих главою держави та затверджених парламентом. Люстрація може бути застосована тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб`єкт люстрації, створенню вільної демократії, зокрема шляхом використання конкретної посади, яку обіймає цей суб`єкт, для порушення прав людини або блокування демократичних процесів. Люстрація не може бути використана для покарання, відплати або помсти; покарання може накладатися тільки за минулу злочинну діяльність на підставі чинного Кримінального кодексу України та відповідно до усіх процедур і гарантій кримінального переслідування. Люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб`єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії, тобто посади державної служби, які передбачають значну відповідальність за визначення або виконання державної політики та заходів, що стосуються внутрішньої безпеки або щодо посад державної служби, які передбачають надання наказу та/або вчинення порушення прав людини, таких як правоохоронні органи, служба безпеки і розвідки, судові органи та прокуратура.

07 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади», що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків. У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

В свою чергу, звільнення позивача проведено на підставі відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому, факти особистої протиправної поведінки позивача не встановлено, будь-яких належних та допустимих доказів, щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Разом з тим, відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених у статті 2 КАС України. Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14. У даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку їх діяльності з узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини.

Отже, застосування до осіб заборон, передбачених частиною 1 статті 3 Закону №1682-VII, може здійснюватися виключно крізь призму приписів частини 2 статті 1 цього Закону, тобто з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Тобто, має бути доведено, що відповідна особа причетна до дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , чи таких, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини тощо. Тоді як недотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів та винесенні наказів про звільнення особи з посади та органів внутрішніх справ вказує на протиправність останніх.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 15 липня 2020 року у справі №813/7910/14, від 13 серпня 2020 року у справі №826/7493/15, від 12 серпня 2020 року у справі №809/3968/14.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені апелянтами в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 807/1245/15 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. С. Затолочний
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 15.10.2020 року