Справа № 200/1085/20-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 р. Справа№200/1085/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувшипри секретарі судового засідання Купріян В.Ю. адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - відповідач 1,

та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (61002, Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16) - відповідач 2,

третя особа на стороні позивача - Професійна спілка ЮСТИЦІЯ ДОНЕЧЧИНИ

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 2 - Смородської М.С.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - відповідач 1, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відповідач 2, відповідно до якого просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.12.2019 №3881/1; визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо ненадання ОСОБА_1 пропозицій по наступному працевлаштуванню одночасно із попередженням про наступне звільнення; визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненадання ОСОБА_1 пропозицій по наступному працевлаштуванню; визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не вжиття заходів, спрямованих на встановлення наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на переважне залишення на роботі у зв`язку зі змінами в організації праці; визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не звернення до профспілкової організації «Юстиція Донеччини» з метою отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області; стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29 грудня 2019 року.

03 лютого 2020 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 02 березня 2020 року.

21 лютого 2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

24 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), заява з процесуальних питань щодо вирішення питання стосовно складу учасників справи та відмови в залученні в якості третьої особи на стороні позивача Професійної спілки «Юстиція Донеччини» та заява про залишення позовної заяви без руху, вмотивована несплатою позивачем судового збору відповідно до кількості позовних вимог.

25 лютого 2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

28 лютого 2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), пояснення щодо залучення до участі у справі Професійної спілки «ЮСТИЦІЯ ДОНЕЧЧИНИ».

28 лютого 2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі Професійну спілку «ЮСТИЦІЯ ДОНЕЧЧИНИ» якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

02 березня 2020 року судом оголошено перерву до 11 березня 2020 року.

04 березня 2020 року до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову шляхом відмови від деяких позовних вимог, а саме: визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо ненадання ОСОБА_1 пропозицій по наступному працевлаштуванню одночасно з попередженням про наступне звільнення; визнання протиправною бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненадання ОСОБА_1 пропозицій по наступному працевлаштуванню; визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не вжиття заходів, спрямованих на встановлення наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на переважне залишення на роботі у зв`язку зі змінами в організації праці; визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не звернення до профспілкової організації «Юстиція Донеччини» з метою отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 .

06 березня 2020 року до суду від Головного територіального управління юстиції у Донецькій області надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.

11 березня 2020 року до суду від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.

11 березня 2020 року ухвалою суду заяву позивача про зміну предмету позову шляхом відмови від деяких позовних вимог задоволено частково та прийнято відмову позивача від частини позовних вимог, а саме:визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо ненадання ОСОБА_1 пропозицій по наступному працевлаштуванню одночасно із попередженням про наступне звільнення; визнання протиправною бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо ненадання ОСОБА_1 пропозицій по наступному працевлаштуванню; визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не вжиття заходів, спрямованих на встановлення наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на переважне залишення на роботі у зв`язку зі змінами в організації праці; визнання протиправною бездіяльності Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо не звернення до профспілкової організації «Юстиція Донеччини» з метою отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 , та закрито провадження у справі в частині цих вимог.

11 березня 2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк не більше п`яти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання документу на підтвердження сплати судового збору у розмірі встановленому законом або доказів на підтвердження неможливості його сплати.

23 березня 2020 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви та квитанція про сплату судового збору у розмірі 1300,70 грн.

30 березня 2020 року ухвалою суду продовжено розгляд адміністративної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , розгляд справи призначено на 07.04.2020.

03 квітня 2020 року від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи вмотивована введенням загальнонаціонального карантину.

03 квітня 2020 року від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшла заява про відкладення розгляду справи вмотивована введенням загальнонаціонального карантину.

07 квітня 2020 року ухвалою суду відкладено розгляд справи, судове засідання призначено на 28 квітня 2020 року.

22 квітня 2020 року від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи вмотивована введенням карантину.

27 квітня 2020 року до суду надійшла заява Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про розгляд справи без його участі.

27 квітня 2020 року від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшла заява про відкладення розгляду справи вмотивована введенням загальнонаціонального карантину.

28 квітня 2020 року ухвалою суду розгляд адміністративної справи № 200/1085/20-а відкладено до закінчення строку дії карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

07 серпня 2020 року ухвалою суду вирішено подальший розгляд справи №200/1085/20-а здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 09 вересня 2020 року.

09 вересня 2020 року Донецьким окружним адміністративним судом оголошено перерву до 22 вересня 2020 року.

10 вересня 2020 року до суду позивачем подано клопотання про застосування відкорегованого розміру середньоденної заробітної плати для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2519,74 грн.

21 вересня 2020 року до суду від Професійної спілки «Юстиція Донеччини» надійшли пояснення по суті справи.

22 вересня 2020 року судом в підготовчому засіданні остаточно визначено предмет спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрано відповідні докази; визначено порядок розгляду справи, унесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справи до судового розгляду по суті справи на 06 жовтня 2020 року.

06 жовтня 2020 року в судове засідання з`явився позивач, представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), представник Головного територіального управління юстиції та Професійної спілки «Юстиція Донеччини» в судове засідання не з`явились про причини неявки не повідомили.

Позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити адміністративний позов, відповідач 2 проти задоволення адміністративного позову заперечив, підтримав доводи викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали адміністративно справи суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

З матеріалів адміністративної справи суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

В період з 08 грудня 2014 року до 28 грудня 2019 року позивач перебував у трудових правовідносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області.

03 лютого 2017 року наказом від 01.03.2017 №139/1 позивача призначено на посаду заступника начальника управління - начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу головного управління, яку обіймав він до дня звільнення.

Відповідач 1 попередив позивача про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 28 жовтня 2019 року.

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.12.2019 №3881/1 позивача звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу головного управління з 28.12.2019 відповідно до п.11 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

В період з 28 жовтня 2019 року по 28 грудня 2019 року відповідачі 1 та 2 не надали позивачу пропозицій щодо подальшого працевлаштування.

Позивач вважає дії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, які призвели до його звільнення, незаконними, а наказ головного управління від 24.12.2019 №3881/1 протиправним та таким, що прийнятий з чисельними порушеннями вимог чинного законодавства України.

Позивач зазначає, що виходячи з положень абз.4 п.З постанови №870, ст.104 ЦК України, пп.5 п.5 наказу Мін`юсту від 16.10.2019 №3173/5 у їх сукупності вбачається, що відповідача 1 фактично припинено шляхом реорганізації з переходом всього належного йому майна, прав та обов`язків (в тому числі тих, що виходять з трудових правовідносин) до відповідача 2.

Позивач посилається на практику Верховного Суду та зазначає, що у постановах Верховного Суду України від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформульовано правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Позивач звертає увагу, що встановлена законодавством можливість ліквідації державного органу з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованого органу. За таких умов дискреція посадових осіб новоутвореного органу істотно обмежена положеннями чинного законодавства, які чітко регулюють права та обов`язки роботодавця в процесі реорганізації юридичної особи.

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області проти задоволення позову заперечує, мотивуючи це тим, що пунктом першим постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 09.10.2019 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі - Постанова № 870) передбачено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, серед яких і Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

Разом з тим, пунктом 3 Постанови № 870 передбачено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції. Міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються.

Наказом Міністерства юстиції України «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» від 16.10.2019 № 3173 утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління від 21.10.2019 №776/4 «Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області» затверджений персональний склад ліквідаційної комісії управління та 21.10.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис про перебування Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в стані припинення.

Відповідач 1 зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 передбачено саме ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції України, в тому числі і Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.10.2019 №429/2 «Про затвердження плану заходів з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області» (далі - План заходів) були затверджені заходи з ліквідації управління, які відповідають за змістом наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України».

Поміж усіх заходів, визначених для проведення процедури ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, п. 2 Плану заходів передбачено здійснення письмового персонального попередження працівників управління, а п. 5 зазначеного Плану заходів проведення в установленому законом порядку процедури звільнення працівників.

Відповідач 1 зазначає, що пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу регулюються нормами статті 40 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпПУ), за якими власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк між ним і працівником у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 49-2 КЗпПУ 28.10.2019 року позивача про наступне звільнення було попереджено у встановлені законодавством строки.

На підставі наказу Головного управління від 24.12.2019 № 3881/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » заступника начальника управління-начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було звільнено з займаної посади 28 грудня 2019 року, у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

Відповідач 1 зазначає, що звільнення позивача відбулось відповідно до вимог чинного законодавства, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, як і вимога про поновлення на посаді.

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) проти задоволення позову заперечує мотивуючи це тим, що ліквідація суб`єкта владних повноважень без передання його функцій та повноважень у порядку правонаступництва до іншого органу неможлива. В даному випадку функції та повноваження ліквідованих територіальних органів Міністерства юстиції України перейшли до новоутворених міжрегіональних управлінь.

Вищевикладене повністю спростовує твердження позивача, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 09.10.2019 фактично відбувалась реорганізація, а не ліквідація, а отже її звільнення було цілком правомірно та законно.

Відповідач 2 вважає, що в даному випадку відбувалася саме ліквідація органу, а не зміни в організації виробництва і праці. Відтак, виходячи з положень чинного законодавства, при ліквідації органу, працівнику, який звільняється не може бути запропоновано іншу роботу, оскільки зі змісту положень частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України слідує, що робота пропонується на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідач 2 зазначає, що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області не наділено повноваженнями пропонувати позивачу роботу в іншій державній установі, а Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) не мало передбаченого законодавством зобов`язання щодо надання пропозицій на таке працевлаштування, тим паче на встановлення її переважного права на це.

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) посилається на частину1 статті 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та зазначає, що в цьому випадку мова йде про те, що особу можна поновити, у разі доведення незаконного звільнення, тільки на посаді, яку вона обіймала.

Відповідач 2 вважає, що звільнення позивача відбулось відповідно до вимог чинного законодавства, вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню, як і вимога про поновлення на посаді.

Щодо солідарного стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) зазначає, що заробітна плата (заробіток) - це винагорода, обчислена, зазвичай, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові чи працівниці за виконану ними роботу, тому при будь-якому поновленні особи, що не мала відношення до певної установи та організації, виходячи з положень норм діючого законодавства, що регулює відносини у сфері праці, не може йти мова про солідарне стягнення коштів з організації чи установи, яка не перебувала зі вказаною особою у трудових відносинах.

Голова Професійної спілки «Юстиція Донеччини» надала письмові пояснення в яких зазначила, що підтримує доводи позивача та вважає, що його звільнення відбулось з особистих мотивів голови ліквідаційної комісії відповідача 1.

Голова профспілки зазначила, що керівники відповідачів приймали рішення про переведення працівників без проведення заходів щодо оцінювання професійної підготовки та професійних компетентностей таких посадовців. Стосовно позивача відповідачами не застосовано норми п. 2 ч. 1 статті 41 Закону №889 - VIII, як і до інших працівників.

Листом від 13.05.2020 № ПІ-А-269 відповідач 1 повідомив голову профспілки про те, що законом не передбачено проведення оцінювання професійної підготовки та професійної компетентності державного службовця перед його звільненням за переведенням до іншого державного органу. Але, на повторний запит голови профспілки від 15.05.2020 Відповідач 1 листом від попередньої дати 13.05.2020 за тим же номером підтвердив, що інформація щодо способу результатів оцінювання професійної підготовки та професійних компетентностей працівників, які були переведені, не створювалась.

Також судом встановлено, що станом на 06 жовтня 2020 року, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області () перебуває в стані припинення з 21.10.2019 року, запис № 7004947, підстава: внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (), згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано в реєстрі 29.10.2019 року, номер запису: 0082677.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини справи щодо фактичних обставин справи визнаються відповідачами і підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, визначивши правові норми, які належить застосувати до спірних правовідносин та вирішуючи адміністративний спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 38 Конституції України, громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин 28.12.2019 року, визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону № 889-VIII, державний службовець має право на оскарження в установленому законом порядку рішення про звільнення з посади державної служби.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Частиною 2 ст. 83 Закону № 889-VIII визначено, що зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

Згідно п.п. 1, 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Згідно ч. 5 ст. 22 Закону України «Про державну службу», у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Враховуючи, що порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 Кодексу, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 42 Кодексу визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст. 42 Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 43 Кодексу розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до п. 6 Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. 1 ст. 89, ч. 4 ст. 91 вказаного Кодексу юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Відатак, відповідно до п.п. 1, 2, 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 09.10.2019 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», Кабінет Міністрів України постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.

Пунктом 3 вказаної Постанови установлено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

Міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в аналогічних правовідносинах дійшов висновку, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державного органу (установи, організації тощо) з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) органу (установи, організації тощо), що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованого у такий спосіб органу (установи, організації тощо), а тому в даному випадку звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 17 вересня 2020 року по справі №815/2692/16.

Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року №208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

В такому разі роботодавець позивача зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З огляду на що адміністративний позов в частині визнання протиправним, скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Про звільнення ОСОБА_1 від 24.12.2019 №3881/1 та поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 29.12.2019 року підлягає задоволенню.

Щодо солідарного стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29 грудня 2019 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 Кодексу рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, суд вважає слушними доводи Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо відсутності у останнього обов`язку компенсувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, окільки позивач не перебував з відповідачем 2 в трудових правовідносинах.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до довідки про доходи позивача від 25.02.2020 року № 123-10, яка складена головою ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, нарахована заробітна плата позивача за 2 повні календарні місяці роботи перед звільненням становить: за жовтень 2019 року - 36516,35 грн. (відпрацьованих робочих днів 22), за листопад 2019 року 70549,02 грн. (відпрацьованих робочих днів 21), середньоденний заробіток позивача за жовтень - листопад 2019 року визначено у розмірі 2322,68 грн.

При підготовці посадовими особами головного управління довідки про доходи ОСОБА_1 за жовтень-листопад 2019 року від 25.02.2020 №123-10 останніми не враховано факт збільшення посадового окладу за посадою заступника начальника управління - начальника відділу у складі самостійного управління в органі державної влади, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей.

Штатним розписом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на 2019 рік, з урахуванням Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (у коефіцієнтах), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 №102, посадовий оклад заступника начальника управління - начальника відділу аналітично-методичної роботи управління персоналу головного управління встановлено на рівні 7190,00 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. №15» від 15.01.2020 №16 затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, під категорій та рівнів державних органів у 2020 році, положення якої підлягають застосуванню з 01.01.2020.

Зазначений нормативно-правовий акт встановлює посадовий оклад заступника керівника управління у складі головного управління в державному органі, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя, у розмірі 7800,00 грн.

Відповідно до п.10 Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Коефіцієнт підвищення заробітної плати розраховується шляхом ділення посадового окладу працівника після підвищення на посадовий оклад, який був у нього до підвищення: 7800 : 7190 = 1,08484.

З урахуванням розрахованого коефіцієнта підвищення заробітної плати середньо денна заробітна плата позивача, яка застосовується для визначення розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу, становить: 2322,68 гри. * 1,08484 = 2519,74 грн.

Дні вимушеного прогулу позивача, на які поширюються вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу: у грудні 2019 року 0 робочих днів, у січні 2020 року 21 робочий день, у лютому 2020 року 20 робочих днів, у березні 2020 року 21 робочий день, у квітні 2020 року 21 робочий день, у травні 19 робочих днів, у червні 20 робочих днів, у липні 23 робочих дня, у серпні 20 робочих днів, у вересні 22 робочих дня, у жовтні 4 робочі дні, всього: 191 робочий день.

Відтак, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь з відповідача 1, становить 418270,30 грн. (2519,74 грн. х 191 робочий день вимушеного прогулу).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahalv. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту та відновлення своїх прав.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, витрати по сплаті судового збору стягуються з відповідача 1 на користь позивача.

Керуючись Конституцією України, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_1 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39/3) та Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа на стороні позивача - Професійна спілка ЮСТИЦІЯ ДОНЕЧЧИНИ про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управлінняюстиції у Донецькій області Про звільнення ОСОБА_1 від 24.12.2019 №3881/1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 29.12.2019 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 29 грудня 2019 року по дату прийняття рішення по справі у розмірі 418 270,30 (Чотириста вісімнадцять тисяч двісті сімдесят) грн. 30 коп. (розраховано без відрахування податків та інших загальнообов`язкових платежів).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 39/3) на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1300 (Одна тисяча триста) гривень 70 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити судове рішення до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інформаційно-методичної роботи управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Вступну та резолютивну частини рішення складено, підписано та поголошено 06 жовтня 2020 року.

Повний текст рішення буде складено та підписано 16 жовтня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко