Справа № 500/2637/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2637/19 пров. № А/857/10085/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

від третьої особи - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.07.2020р. про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Виконавчого комітету Тернопільської міської ради до Державного реєстратора управління державної реєстрації Тернопільської міської ради Береш Євгенії Миколаївни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д., про скасування реєстраційної дії щодо внесення змін до установчих документів юридичної особи (суддя суду І інстанції: Мірінович У.А.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 23 хв. 06.07.2020р. м.Тернопіль; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: 13.07.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 06.07.2020р. закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України провадження в справі за позовом Виконавчого комітету /ВК/ Тернопільської міської ради /МР/ до Державного реєстратора управління державної реєстрації Тернопільської МР Береш Є.М., третя особа без самостійних вимог на предмет спору Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д., про скасування реєстраційної дії щодо внесення змін до установчих документів юридичної особи (Т.1, а.с.210-214).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ВК Тернопільської МР, який в апеляційній скарзі просить ухвалу суду про закриття провадження у справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного закриття провадження в справі (Т.1, а.с.221-223).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що критеріями розмежування адміністративної та цивільної (господарської) юрисдикції є зміст спірних правовідносин та предмет оскарження.

У разі оскарження дій державного реєстратора згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, то такий є публічно-правовим спором і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Також позивач не є учасником садівничого товариства, що свідчить про відсутність між учасниками справи корпоративного спору.

Зазначає, що згідно практики Верховного Суду оскарження рішень про державну реєстрацію, яке є наслідком реалізації сторонами у справі права на спірне нерухоме майно, підлягає розгляду за правилами господарського чи цивільного судочинства (враховуючи суб`єктний склад). Якщо позовні вимоги виникли виключно в результаті виконання державним реєстратором своїх владно-публічних та управлінських функцій, порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то розгляд такої справи проводиться адміністративним судом. Отже, вирішуючи питання про розмежування юрисдикції, суд повинен звернути увагу на предмет обґрунтування позову.

На час прийняття спірної ухвали спорів між позивачем і третьою особою не існувало.

За садівничим товариством згідно відомостей з Державного реєстру речових прав не обліковується жодне майно, а тому є відсутніми підстави вважати спір між виконавчим комітетом і товариством майновим.

Вважає, що державним реєстратором під час проведення реєстраційної дії не було виконано покладений на нього державою обов`язок перевірки поданих документів на предмет наявності або відсутності підстав для зупинення або відмови в проведені реєстраційної дії. За таких обставин відповідачем було протиправно проведено реєстраційну дію, чим порушені права позивача, які визначені ст.ст.30, 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Також 07.10.2020р. за допомогою засобів електронного зв`язку на адресу апеляційного суду надійшло клопотання апелянта ВК Тернопільської МР про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване неможливістю забезпечення участі уповноваженого представника у судове засідання 13.10.2020р. через перебування такого у відпустці (Т.2, а.с.1, 2, 11, 12).

За результатами розгляду вказаного клопотання колегія суддів ухвалила його відхилити, оскільки позивачем (апелянтом) у даній справі є суб`єкт владних повноважень, інтереси якого представляє керівник або інші уповноважені ним особи. Подаючи клопотання до суду про відкладення розгляду справи для забезпечення участі належного представника, позивачем не надано суду доказів неможливості уповноваження інших осіб на представництво інтересів відповідача. Повідомлення про розгляд справи отримано позивачем 22.09.2020р., а відтак у позивача було достатньо часу для вирішення питання щодо забезпечення належного представництва його інтересів в суді апеляційної інстанції 13.10.2020р.

Водночас, колегія суддів враховує, що судом апеляційної інстанції не була визнана обов`язкова участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі та неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, яка стосується вирішення процесуального питання. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання щодо відкладення розгляду справи.

Окрім цього, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.01.2019р. Державним реєстратором управління державної реєстрації Тернопільської МР вчинено реєстраційну дію «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи» юридична особа Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. запис 251.

Відповідно до матеріалів реєстраційної справи 1_646-004251_48 (код 1) на вчинення реєстраційної дії уповноваженою особою - головою правління Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. Гарашук М.І. 28.12.2019р. було подано до Державного реєстратора управління державної реєстрації Тернопільської МР Береш Є.М. заяву про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (форми 3), а саме: зміна видів економічної діяльності (п.13); зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (п.17) (Т.1., а.с.60-62).

До цієї заяви долучено відповідний перелік документів, а саме: Журнал реєстрації членів садового товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської залізниці на позачергові збори 20.01.2019р., всього зареєстрованих 175 членів (а.с.63-73), протокол № 2 загальних зборів від 20.01.2019р., підписаний головою зборів ОСОБА_1 та секретарем ОСОБА_2 , справжність підписів яких та дієздатність засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 218.210 (а.с.74-75), статут Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. (нова редакція), затверджений загальними зборами, протокол № 2 від 20.02.2019р. (а.с.76-90) та квитанція про сплату адміністративного збору за державну реєстрацію (а.с.91).

Згідно положень вказаного Статуту:

п.1.1. Обслуговуюче садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. має статус окремої юридичної особи. Кооператив утворено фізичними особами - землевласниками та користувачами земельних ділянок, які добровільно об`єднались на основі членства для задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

п.1.2. Кооператив здійснює свою діяльність на земельній ділянці, яка складається із земель загального користування, що знаходяться у приватній власності членів Кооперативу та на орендованих землях.

п.1.7. Місце знаходження: 46023, Тернопільська область, м. Тернопіль, вулиця Київська-Генерала М.Тарнавського, будинок 9;

п.2.7. Предметом діяльності Кооперативу є управління майном Кооперативу; вирощування, зберігання сільськогосподарських культур та багаторічних плодових насаджень, що відповідає цільовому призначенню наданих земельних ділянок і т.д.

п.3.8. Кооператив був створений на підставі рішення Тернопільської міської ради народних депутатів від 22.09.1967р. за № 555.

Водночас, між ВК Тернопільської МР, Тернопільською МР та Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. тривають судові спори з приводу права володіння та користування земельною ділянкою за адресою: 46023, Тернопільська область, м.Тернопіль, вулиця Київська-Генерала М.Тарнавського, зокрема справи за №№ 921/520/19, 921/432/19, 921/438/19 які перебувають на вирішенні господарського суду Тернопільської обл. (а.с.109-149).

Із змісту заявлених позовних вимог слідує, що ВК Тернопільської МР вважає нову редакцію статуту садівничого товариства такою, що містить невідповідність окремих його положень дійсним обставинам справи, тому відповідач порушив один з передбачених ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців» принципів державної реєстрації, що полягає в об`єктивності, достовірності та повноті відомостей у Єдиному державному реєстрі при вчиненні оскаржуваної реєстраційної дії, а саме щодо таких пунктів:

п.1.2. Кооператив здійснює свою діяльність на земельній ділянці, яка складається із земель загального користування, що знаходяться у приватній власності членів Кооперативу та на орендованих землях;

п.1.7. Місце знаходження: 46023, Тернопільська область, м. Тернопіль, вулиця Київська-Генерала М.Тарнавського, будинок 9;

п.2.7. Предметом діяльності Кооперативу є управління майном Кооперативу; вирощування, зберігання сільськогосподарських культур та багаторічних плодових насаджень, що відповідає цільовому призначенню наданих земельних ділянок і т.д.

п.3.8. Кооператив був створений на підставі рішення Тернопільської міської ради народних депутатів від 22.09.1967р. за № 555.

В ході розгляду господарським судом справи № 921/438/19 між Садівничим товариством, міською радою та її виконавчим комітетом про визнання недійсними рішень органу щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Тернопіль, вулиця Київська-Генерала М.Тарнавського, останнім не надано правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку площею 15,2600 га.

Згідно змісту позовних заяв у справах №№ 921/520/19, 921/438/19 Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. стверджує про перебування в постійному користуванні садівничого товариства земельної ділянки площею 15,2600 га за вказаною адресою.

Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про таке речове право Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. є відсутніми. Отже, твердження садівничого товариства у вказаних господарських справах не узгоджуються з вимогами ст.92 Земельного кодексу /ЗК/ України.

Пункт 3.7. Статуту з посиланням на рішення Тернопільської міської ради народних депутатів № 555 від 22.09.1967р. не відповідає дійсності, оскільки 22.09.1967р. не Тернопільська міська рада, а її виконавчий комітет, що є окремою юридичною особою, приймав рішення № 555, яке не слугує підставою створення кооперативу, а стосується закріплення земельної ділянки.

Не відповідає дійсності визначення місцезнаходження кооперативу з огляду на знаходження по АДРЕСА_1 багатоквартирного житлового будинку, а адресного номеру 9 по вул.Генерала М.Тарнавського взагалі не існує. Також в поданому статуті не вказано склад засновників, а отже, зазначений державний реєстратор не мав правових підстав для вчинення спірної реєстраційної дії.

Отже, предметом спору в розглядуваній справі є незгода ВК Тернопільської МР щодо вчинення державним реєстратором реєстраційних змін стосовно державної реєстрації змін до статуту (статуту в новій редакції) Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д.

Фактично незгода позивача щодо вчинення такої реєстраційної дії зводиться до вирішення питання стосовно правомірності зазначення у статуті садівничим товариством відомостей про здійснення діяльності на земельній ділянці, яка складається із земель загального користування, що знаходяться у приватній власності членів кооперативу, та на орендованих землях, оскільки між ВК Тернопільської МР та третьою особою існує господарський спір щодо права володіння і користування вказаною земельною ділянкою.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову в розглядуваній справі фактично є законність набуття третьою особою у справі права на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. На спірні правовідносини залежно від суб`єктного складу учасників поширюється юрисдикція господарського або цивільного судів.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, згідно приписів п.7 ч.1 ст.4 КАС України.

Усталеною судовою практикою визначені правила розмежування предметної юрисдикції, а також критерії, які при цьому потрібно враховувати.

Так, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пп.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За змістом ч.ч.1 і 2 ст.20 ГПК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що виникнення спірних правовідносин у розглядуваній справі зумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою права на земельну ділянку, що стало підставою для оскарження реєстрації статуту садового товариства у новій редакції, який містить посилання на спірну земельну ділянку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично предметом розгляду в цій справі є законність набуття третьою особою у справі права на нерухоме майно (земельну ділянку) шляхом реєстрації відповідних змін до статуту і фіксації в його положеннях такого права, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин, оскільки в основі цих правовідносин лежить спір про право на майно, що унеможливлює його вирішення за правилами адміністративного судочинства.

Із урахуванням зазначеного, на спірні правовідносини поширюється юрисдикція господарського суду.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018р. у справі № 823/2042/16 та у постанові від 23.05.2018р. у справі № 914/2006/17, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими під час вирішення наведеного спору.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018р. у справі № 823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято спірне рішення, здійснено оскаржуваний запис.

Разом з тим, у постанові від 23.05.2018р. у справі № 914/2006/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Доводи апелянта в іншій частині, які викладені в апеляційній скарзі, на правомірність прийнятої ухвали не впливають.

Водночас, колегія суддів враховує, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування судом норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для закриття провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, та керуючись приписами ст.139 КАС України, понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ВК Тернопільської МР.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.07.2020р. про закриття провадження в адміністративній справі 500/2637/19 залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Виконавчий комітет Тернопільської міської ради.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. В. Глушко
Дата складення повного тексту судового рішення: 15.10.2020р.