Справа № 300/2040/20
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2020 р. справа № 300/2040/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ), 17.08.2020 звернулася в Івано-Франківський окружний адміністративний суд із позовною заявою до Прокуратури Івано-Франківської області про стягнення вихідної допомоги у розмірі 22 975,17 гривень та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1 120,74 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем на момент звільнення не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено вихідної допомоги при звільненні. Зазначене зумовило зобов`язання виплатити позивачу додатково середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку. Представник позивача зазначає, що не здійснення повного розрахунку при звільненні, зокрема передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України суттєво погіршило становище позивача та обмежило реалізацію її законних інтересів в частині трудових прав. Стосовно набуття чинності Закону №113-IX, вказала, що для вузької категорії найманих працівників - прокурорів нівельовано мінімальну гарантію - виплату вихідної допомоги, а тому така норма є дискримінаційною. Щодо правого регулювання виплати вихідної допомоги, то представник позивача зазначила, що Закон України "Про прокуратуру" взагалі не регулює вказане питання, зокрема немає прямої заборони щодо здійснення таких виплат. Представник позивача зазначила, що у зв`язку із невиплатою частини належних виплат при звільненні позивачу, відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2020 у справі №300/2040/20 заяву про самовідвід головуючого судді Чуприни О.В. задоволено. Відведено головуючого суддю Чуприну О.В. від розгляду даної адміністративної справи (а.с.49-51).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 для розгляду справи визначено головуючого суддю Микитюка Р.В.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.08.2020 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.56-57).

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 10.09.2020 (а.с.63-68). У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що позовні вимоги є безпідставними. Зокрема зазначає, що відповідно до вимог спеціального законодавства сам текст наказу прокурора області про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури не містить посилань на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України як на підставу звільнення. Відповідно до Закону України "Про прокуратуру" який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону не передбачена. Таким чином відповідачем проведений повний розрахунок із позивачем у день його звільнення.

Представник позивача скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 17.09.2020 (а.с.70-72). Спростовуючи доводи відповідача наведені у відзиві, представник позивача зазначає, що були проігноровані доводи щодо невідповідності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-IX міжнародним договорам, ратифікованих України. Окрім цього вказаний закон не скасовує статтю 44 КЗпП та взагалі не зачіпає правовідносини, пов`язані із виплатою вихідної допомоги.

22.09.2020 від представника позивача надійшла заява про зміну найменування відповідача та уточнення позовних вимог (а.с.78-79).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 прийнято заяву про зміну найменування відповідача та позовних вимог. Допущено процесуальне правонаступництво, а саме замінено відповідача - прокуратуру Івано-Франківської області її правонаступником - Івано-Франківською обласною прокуратурою (а.с.86-87).

28.09.2020 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення від 25.09.2020 за вих. №15-24 вих - 20 (а.с.89-93) У даних запереченнях представник відповідача зокрема зазначає, що відповідно до Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 із змінами та доповненнями на момент виникнення спірних правовідносин, який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги в разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст. 51 вказаного Закону не передбачена. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні зазначає, що вказана вимога є похідною від первинної і не може самостійно розглядатись, а з урахуванням позиції відповідача також не підлягає задовооленню.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, відзив на позов, заперечення та відповідь на відзив, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , працювала в органах прокуратури в період з 16.09.1999 по 30.04.2020, що підтверджується копіями трудової книжки та наказами (а.с.14-18).

Наказом Прокуратури Івано-Франківської області №285 К від 28 квітня 2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30 квітня 2020 року. Зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Івано-Франківської області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с.15).

26.05.2020 представник позивача звернулася до Прокуратури Івано-Франківської області із адвокатським запитом, у якому зокрема пунктом 7 просить повідомити причини невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 КЗпП України (а.с.22).

Листом від 02.06.2020 за вих. №18-2891-20 відповідачем надано відповідь на адвокатський запит представника позивача та повідомлено, серед іншого що відповідно до Закону України "Про прокуратуру", у разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 цього Закону не передбачена виплата вихідної допомоги.

Не погоджуючись із розрахунком під час звільнення, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено вихідну допомогу та середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, представник позивача звернулася до суду з метою захисту порушеного права позивача.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів у тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідно до Закону №113-IX статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Згідно із статтею 1 КЗпП, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом №113-IX статтю 40 КЗпП доповнено частиною п`ятою, згідно якої звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

З матеріалів справи видно, що позивача звільнено з посади на підставі Закону №1697-VII, а саме на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, що підтверджується копією наказу про звільнення позивача № 285 К від 28.04.2020 (а.с.13).

Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Натомість КЗпП встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон №1697-VII є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Внесені зміни Законом №113-IX в Закон №1697-VII та в КЗпП не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Закон №1697-VII, як і КЗпП (редакції Закону №113-IX) встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Водночас, обмеження щодо застосування статті 44 КЗпП не встановлено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16.

Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51Закону №1697-VII у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП.

Відтак, позовна вимога про стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку підлягає до задоволення.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 08.02.1995 №100.

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.

Згідно з довідкою про заробіток позивача, за два останні повні місяці роботи заробітна плата позивача становила 0,00 грн (за 0 фактично відпрацьованих робочих дні) за лютий 2020 року, за березень 2020 року 17 931,84 грн (за 16 фактично відпрацьованих робочих дні). Сума середньоденної заробітної плати складає 1120,74 грн., сума середньомісячної заробітної плати з урахуванням податків та зборів складає 22 975,17 грн. (1120,74 грн х 20,5 середня кількість планових робочих днів за лютий-березень 2020 року) (а.с.25).

Таким чином, оскільки відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, суд вважає за необхідне стягнути з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 22 975,17 грн.

Отже, позовна вимога про стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 22 975,17 грн. підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки вихідної допомоги при звільненні, то суд зазначає наступне.

Виходячи із системного аналізу наведених вище положень ст. 4, ч.5 ст.51 Закону №1687 та ч.4 ст.40 Кодексу законів про працю, убачається, що виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України не містить обмежень і щодо застосування норм ст.116 та 117 Кодексу законів про працю, які стосуються виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом із тим суд вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині позову, яка стосується стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними.

Так, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання вихідної допомоги.

При цьому, ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у даній справі, яким встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги.

На час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату вихідної допомоги при звільненні, а тому не підлягають задоволенню.

За приписами вимог п. 4 ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач в частині позовних вимог не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд відзначає, що позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи, так як остання стосується стягнення заробітної плати.

Згідно вимог абзацу 2 частини 5 статті 139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вказаної правової норми свідчить, що основною умовою для стягнення судових витрат з іншої сторони на користь особи, є понесення таких витрат особою.

Суд не стягує з відповідача витрати по сплаті судового збору так як останні позивачем фактично не понесені.

Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідні клопотання не подано, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Івано-Франківську обласну прокуратуру () здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 22975 (двадцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 17 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

відповідач: Івано-Франківська обласна прокуратура, адреса: вул. Грюнвальдська, буд. 11, м. Івано-Франківськ, 76018, .

Суддя Микитюк Р.В.