Справа № 803/959/17
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року

м. Київ

справа №803/959/17

адміністративне провадження №К/9901/16325/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шевцової Н.В.,

суддів: Данилевич Н.А., Смоковича М.І.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 803/959/17

за позовом ОСОБА_1 до начальника Волинської митниці Державної фіскальної служби України державного радника податкової служби II рангу Кривіцького Віктора Броніславовича, Волинської митниці Державної фіскальної служби України про визнання наказу неправомірним та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Волинської митниці Державної фіскальної служби України

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2020 року, постановлену в складі колегії суддів: головуючого судді Довга О.І., суддів Глушко І.В., Макарик В.Я.,

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Начальника Волинської митниці Державної фіскальної служби України державного радника податкової служби II рангу Кривіцького В.Б. (далі - відповідач-1), Волинської митниці Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-2, Волинська митниця ДФС України), в якому просила:

1.1 визнати неправомірним наказ Начальника Волинської митниці Державної фіскальної служби України державного радника податкової служби II рангу Кривіцького В.Б. від 08.06.2017 № 332-о про звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статтею 38 Кодексу законів про працю України;

1.2 зобов`язати відповідача поновити позивача на службу в органах Волинської митниці на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці Державної фіскальної служби України на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_2 ;

1.3 зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі оскаржуваного наказу позивача звільнено із займаної посади 09 червня 2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зазначає, що заява про звільнення за власним бажанням була відкликана позивачем 09 червня 2017 року, відтак вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним та таким, що грубо порушує вимоги чинного трудового законодавста.

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

3. ОСОБА_1 було призначено на посаду державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці Державної фіскальної служби України на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_2 .

4. 26 травня 2017 року позивачем подано до Волинської митниці Державної фіскальної служби України заяву про звільнення за власним бажанням.

5. 08 червня 2017 року начальником Волинської митниці Державної фіскальної служби України Кривіцьким В.Б. прийнято наказ № 332-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 , державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці Державної фіскальної служби України на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_2 , звільнено із займаної посади 09 червня 2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 Кодексу законів про працю України. Підставою для прийняття вказаного наказу стала заява позивача.

6. У період з 09 червня 2017 року по 27 червня 2017 року позивач була тимчасово непрацездатна, оскільки перебувала на стаціонарному лікуванні, а в подальшому на денному стаціонарі, про що свідчать листки непрацездатності серії АДД №№ 959625, 833515.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

7. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року позов задоволено:

7.1. Визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці Державної фіскальної служби України від 08 червня 2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС України на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_2 з 09 червня 2017 року;

7.2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора сектору митного оформлення митного поста «Ягодин» Волинської митниці Державної фіскальної служби України на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку основного працівника ОСОБА_2 з 09 червня 2017 року;

7.3. Стягнуто з Волинської митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 15 849 грн 12 коп.

8. При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що наказ Волинської митниці Державної фіскальної служби України від 08 червня 2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнятий відповідачем передчасно, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з порушенням гарантованого права позивача на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

9. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

10. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені законодавством.

11. Постановою Верховного Суду від 10 березня 2020 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

12. Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зауважив, що судом апеляційної інстанції не було досліджено докази у справі та не надано ним оцінку, а саме:

12.1 повідомленню 09 червня 2017 року позивачем безпосередньо керівника про намір відкликання поданої 26 травня 2017 року заяви про звільнення за власним бажанням.

12.2 заяві ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом 27 жовтня 2017 року та показам свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо направлення заяви про відкликання.

13. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2020 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2017 року у справі № 803/959/17 залишено без змін.

14. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наказ від 08 червня 2017 року № 332-о про звільнення позивача із займаної посади відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 КЗпП України був прийнятий до закінчення строку попередження позивачем роботодавця про звільнення за власним бажанням, останнім днем якого є 09 червня 2017 року, а отже, з порушенням її права на залишення на посаді та конституційного права на працю.

14.1. Додатково суд апеляційної інстанції зазначив, що станом на день прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача 09 червня 2017 року відповідачем-2 на її посаду не було запрошено іншого працівника, повернення на роботу основного працівника - ОСОБА_2 з відпустки для догляду за дитиною, посаду якої обіймала позивач, також не відбулось. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наказ ДФС від 08 червня 2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_1 », прийнятий відповідачем-2 передчасно, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (тимчасова непрацездатність позивача), з порушенням гарантованого права позивача на відкликання заяви.

ІV. Касаційне оскарження

15. На зазначену постанову суду апеляційної інстанції представник Волинської митниці ДФС подав касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 06 липня 2020 року.

16. У касаційній скарзі представник Волинської митниці ДФС посилається на порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права та просить скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

17. В обґрунтування касаційної скарги представник Волинської митниці ДФС покликаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що при винесенні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину третю статті 40 КЗпП України без урахування висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12.

17.1. Додатково заявник касаційної скарги зауважує, що Верховний Суд скасовуючи постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2017 року та направляючи справу на новий розгляд зазначив, що судом апеляційної інстанції не досліджено всі докази у справі.

17.2. Проте, суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи в порушення, на його думку, норм процесуального права взагалі не дослідив ці докази та постановив рішення у справі без урахування висновків Верховного Суду у цій справі.

18. 30 липня 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: судді-доповідача - Шевцової Н.В., суддів - Данилевич Н.А., Смоковича М.І. відкрито касаційне провадження. Витребувано справу із Волинського окружного адміністративного суду справу № 803/959/17.

19. 11 серпня 2020 року справа № 803/959/17 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

20. За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

21. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

23. Частинами першою-третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

23.1. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

24. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

25. Частинами першою-третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

25.1. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

25.2. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

26. Згідно із статтею 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

26.1. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

26.2. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

VІ. Позиція Верховного Суду

27. Переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

28. Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошено іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

29. Крім того, приписами статті 38 КЗпП України визначено, що працівник не підлягає звільненню якщо двотижневий строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

30. Частиною третьою статті 86 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

31. При цьому, нормами законодавства, чинними на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку.

32. Також нормами законодавства, чинними на час виникнення спірних правовідносин, не вимагалося від працівника звернення до роботодавця із заявою про відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням.

32.1. Водночас достатньою формою виявлення ним наміру про залишення на роботі є продовження виконання службових обов`язків та перебування на робочому місці, що вже саме по собі виключає наявність правових підстав для звільнення працівника відповідно раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням та відсутність дій щодо вимагання припинення трудових відносин. За виключенням випадку - коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору.

33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що перебіг двотижневого строку на звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням почався з 27 травня 2017 року та закінчувався 09 червня 2017 року.

34. Також судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 09 червня 2017 року по 27 червня 2017 року позивач була тимчасово непрацездатна, оскільки перебувала на стаціонарному лікуванні, а в подальшому на денному стаціонарі, про що свідчать листки непрацездатності серії АДД №№ 959625, 833515.

35. Тобто, позивач з об`єктивних причин не мала можливості в останній день двотижневого строку, визначеного статтею 38 КЗпП України та частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» скористатися своїм правом виходу на своє місце роботи.

36. В ході розгляду справи судами встановлено, що станом на день звільнення позивача, 09 червня 2017 року, Волинською митницею Державної фіскальної служби України на її посаду не було запрошено на роботу іншого працівника, також не було повернення (виходу) на роботу основного працівника ОСОБА_2 .

37. Додатково судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач 09 червня 2017 року повідомила свого безпосереднього керівника ОСОБА_5 про те, що знаходиться у стані тимчасової непрацездатності та 29 червня 2017 року, тобто після тимчасової непрацездатності, позивач вийшла на роботу для виконання своїх посадових обов`язків.

37.1. Крім того, позивачем у період з 27 травня 2017 року до 09 червня 2017 року не вчинено дій, які свідчать про наполягання на припиненні трудових відносин.

38. Таким чином, за відсутності доказів активного волевиявлення (дій) позивача щодо наполягання розірвати трудовий договір, у строк визначений статтею 38 КЗпП України та ураховуючи стан непрацездатності позивача у вказаний період, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що наказ ДФС від 08 червня 2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

39. Щодо доводів касаційної скарги стосовно застосування судом апеляційної інстанції приписів частини третьої статті 40 КЗпП України без урахування висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12, Верховний Суд у цій справі зазначає наступне.

40. Приписами частини третьої статті 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. 40.1. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

41. Верховний Суд України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12 проаналізувавши приписи пунктів 4, 8 статті 36, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, дійшов висновку, що норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

42. Проте, Верховний Суд у цій справі зауважує, що предметом розгляду у цій справі є наказ Волинської митниці Державної фіскальної служби України від 08 червня 2017 року № 332-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 , звільнено із займаної посади 09 червня 2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», статті 38 КЗпП України, а не із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України.

43. А отже, правовідносини у цій справі не є аналогічними правовідносинам викладеним у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-127цс12.

44. Крім того, суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли висновку про протиправність оскаржуваного наказу через передчасність його прийняття, а саме те, що позивач не мала можливості скористатися своїми правами визначеними приписами статті 38 КЗпП України у зв`язку із станом її тимчасової непрацездатності, а не у зв`язку із застосуванням норм частини третьої статті 40 КЗпП України.

45. Щодо доводів касаційної скарги стосовно не дослідження судом апеляційної інстанції усіх доказів в справі, а саме не дослідження:

- повідомленню 09 червня 2017 року позивачем безпосередньо керівника про намір відкликання поданої 26 травня 2017 року заяви про звільнення за власним бажанням.

- заяві ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом 27 жовтня 2017 року та показам свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо направлення заяви про відкликання.

45.1. Верховний Суд зазначає, що вказані доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки як вже зазначалося вище, нормами законодавства, чинними на час виникнення спірних правовідносин, не вимагалося від працівника звернення до роботодавця із заявою про відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням. А отже, дослідження цих доказів та надання їм оцінки не впливає на правильність вирішення справи по суті.

46. Верховний Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

47. Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, Верховний Суд надав відповідь на всі доводи Волинської митниці ДФС, наведені в касаційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.

48. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

49. Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом апеляційної інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Волинської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 803/959/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Н.В. Шевцова

Судді: Н.А. Данилевич

М.І. Смокович