Справа № 809/702/16
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 809/702/16 пров. № А/857/9468/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

за участю представника відповідача Слиш Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року про перегляд судового рішення за виключними обставинами, прийняту головуючим суддею Боршовським Т.І., суддями: Остап`юк С.В., Тимощук О.Л. у місті Івано - Франківську, повний текст складений 09.07.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Івано-Франківської області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі № 809/702/16 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Івано-Франківської області про визнання дій протиправними, стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 від 31.05.2020 року про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 809/702/16.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд виходив з того, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі №6-р/20 на спірні правовідносини не вплинуло, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення, а останнє не містить положень які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Маються покликання на позицію, обрану Верховним Судом у справах №820/2462/17 від 23.01.2019 року, №804/3790/17 від 25.07.2019 року; №814/1274/17 від 23.12.2019 року.

Інші доводи, наведені заявником зводяться до переоцінки доказів в даній справі та свідчать про незгоду ОСОБА_1 із правовою оцінкою судами обставин справи.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що судом не враховано, що при первинних позовних вимогах він покликався на невідповідність положень «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України Конституції України, що стосується ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

Звертається увага, що важливим є коли саме були визнані неконституційними норми Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 вказаного Закону зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Є помилковою позиція суду, що принцип правової визначеності не дозволяє їм ставити під сумнів правильність застосування судом касаційної інстанції норм матеріального чи процесуального права при прийнятті остаточного рішення.

Просить скасувати ухвалу та прийняти постанову, якою задовольнити заяву.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача (прокурора), перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що 04.11.2016 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд за результатом розгляду справи № 809/702/16 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, прийняв постанову, якою відмовив в задоволенні позову.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2016 року у справі № 809/702/16 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017 року у справі № 809/702/16 змінено у мотивувальній частині, а в решті залишено без змін.

Верховний Суд в постанові від 07.11.2018 року у справі № 809/702/16 зазначив, що прокурори міських, районних, міжрайонних і районних у містах прокуратур, які до 15.12.2015 року здійснювали повноваження місцевих прокуратур, не мали статусу прокурорів місцевих прокуратур і, відповідно, на них не поширювали свою дію норми частини 3 статті 81 Закону № 1697-VII. Питання оплати праці таких прокурорів визначалися частиною 1 статті 49 Закону № 1789-ХII, а розміри їх посадових окладів були встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року. Таким чином, у відповідача не було правових підстав здійснювати позивачу нарахування і виплату заробітної плати за період з 02.07.2015 року по 14.12.2015 року включно, виходячи з посадових окладів прокурорів місцевих прокуратур, передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до частин 1 та 5 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Наведена стаття Кодексу адміністративного судочинства України встановлює вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за виключними обставинами з тим, щоб відповідно до принципу юридичної визначеності забезпечити стабільність судових рішень, але водночас надати можливість виправити судові рішення, неправосудність яких зазвичай обумовлена обставинами, незалежними від суду.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно із статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» 13 липня 2017 року № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, втратило чинність з 26 березня 2020 року, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 6-р/2020, що прямо встановлено самим рішенням, а отже, на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення Івано Франківським окружним судом постанови від 04.11.2016 року положення зазначеної норми були чинними та підлягали застосуванню відповідачем. Відтак, згадане вище рішення Конституційного Суду України на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого.

Колегія суддів зазначає, що встановлення Конституційним Судом України неконституційності окремого положення закону, застосованого судом при вирішенні справи, надає особі лише право на перегляд такого судового рішення за виключними обставинами, а не є беззаперечною обставиною за наявності якої суд зобов`язаний ухвалити судове рішення на користь особи, яка звертається із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених частиною п`ятою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, для перегляду постанови Івано Франківського окружного суду постанови від 04.11.2016 року у зв`язку із виключними обставинами.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 333/5015/15-а та від 15 травня 2019 року у справі №640/20317/16-а.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що заявник вправі подати новий позов про здійснення перерахунку пенсії, однак, після 26.03.2020 року, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення, відповідно до якого визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також вправі заявляти вимоги про відшкодування шкоди, спричиненої актом, який визнаний неконституційним.

Покликання апелянта на те, що помилковою є позиція суду, що принцип правової визначеності не дозволяє їм ставити під сумнів правильність застосування судом касаційної інстанції норм матеріального чи процесуального права при прийнятті остаточного рішення не заслуговують на увагу суду, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, перелік підстав для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є вичерпним та такий не передбачає нового перегляду остаточних судових рішень через неподання позивачем доказів під час розгляду справи, в якій він брав особисту участь та які міг надати суду.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі №809/702/16 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 15.10.2020 року.