Справа № 520/12698/2020
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2020-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2020 р. № 520/12698/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Волошин Д.А., розглянувши адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, нанесеної державі ,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення з відповідача заподіяну матеріальну шкоду у сумі 421852,01 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, нанесеної державі - залишено без руху, надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду оригіналу квитанції щодо сплати судового збору на суму 6327,78 грн., доказів направлення позову з додатками відповідачеві, доказів на підтвердження вказаних у позові обставин, зокрема, акти прийому - передачі майна, договір про повну матеріальну відповідальність, докази доведення наказів, перелічених у позові, відповідачу, акт оцінки збитків, посадову інструкцію відповідача, дані інвентаризації тощо, заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

Позивачем 16.10.2020 р. до канцелярії суду подано платіжний документ про сплату судового збору в розмірі 6327,78 грн., копії доказів по справі, на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги разом з клопотанням про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання позивач зазначив, що військова частина НОМЕР_1 являється бойовою військовою частиною, що періодично знаходиться з підпорядкованим особовим складом на території проведення ООС для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що значно ускладнює вчинення певних процесуальних дій у встановлений законодавством термін. Військовою частиною неодноразово направлялися листи з метою добровільного відшкодування завданих державі збитків ОСОБА_1 , відповіді на які, станом на дату подання позовної заяви, отримано не було.

Так, за останнім відомим місцезнаходженням відповідача, військовою частиною НОМЕР_1 були направлені листи, які, враховуючи приписи п.6 розд. 1 Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачали можливість добровільного відшкодування завданих збитків. Вказані листи були направлені відповідачеві (17.04.19), повторно (16.09.19), втретє (19.12.19) та (11.03.2020). У зв`язку з відсутністю реакції з боку відповідача, командуванням було прийняте рішення про подання позовної заяви до суду, з метою примусового стягнення завданих збитків.

Таким чином, зазначив, що досудове врегулювання спору є поважною причиною пропуску строків позовної давності, а тому відмова у поновленні строків є позбавленням можливості захисту прав, свобод та інтересів і розгляді справи в адміністративному судочинстві.

Дослідивши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь позивача 421852, 01 грн. в якості відшкодування майнової шкоди.

Підставою звернення до суду з даним позовом слугувало те, що ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 на посаді командира відділення - начальника радіостанції Р- 142Н відділення управління штабу батальйону взводу зв`язку військової частини НОМЕР_2 втратив військове майно ввірене йому для зберігання, на суму 421852,01 грн.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2017 року №785, було проведено службове розслідування. В ході проведення службового розслідування встановлено факт втрати облікованих радіостанцій Р-159 в службі зв`язку військової частини НОМЕР_2 у кількості 58 (п`ятдесят вісім ) радіостанцій Р-159.

Виходячи із пояснень та матеріалів наданих під час службового розслідування, та керуючись Статутами ЗС України, Наказу МО України №300 від 16.07.1997р., Постановою Верховної Ради України « Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року №243/95-вр, Постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 1995 року №880 « Про затвердження Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості», було встановлено ступінь вини старшого сержанта ОСОБА_1 з вини якого заподіяно шкоду державі.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2017 року №823 за неналежне виконання службових обов`язків, порушення вимог абзацу 6 статті 11, статті 14, 16, абзацу 2,6 статті 91 Статуту внутрішньої служби ЗС України, абзацу 1, 2 статті 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, наказу Міністра оборони України від 16.07.1997 №300 « Положення про військове (корабельне) господарство ЗС України», відповідно до пункту «в» статті 51 Дисциплінарного статуту ЗС України, на командира відділення-начальника радіостанції Р-142Н відділення управління штабу батальйону взводу зв`язку військової частини НОМЕР_2 старшого сержанта ОСОБА_1 , накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана» та відповідно до статті 14 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», та вимог Постанови КМ України від 02.11.1995 №880 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності у двократному розмірі в сумі 843704,02 грн.

Таким чином, події, з приводу яких у позивача виникли підстави для звернення до суду з даним позовом, відбулись у 2017-2018 р., а з позовом до суду позивач звернувся 17.09.2020 року, надіславши позов засобами поштового зв`язку, тобто, з пропуском строків звернення.

За приписами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

У частині третій статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України. Тобто, у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не можна вважати поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Процесуальна можливість для звернення з позовом до суду пов`язана з певним часовим проміжком, протягом якого така особа може реалізувати право на звернення без застосування до неї наслідків пропуску такого строку. В той же час, у випадку звернення до суду поза межами такого строку, до неї підлягають застосуванню відповідні правові наслідки встановлені законом, в даному випадку ст. 123 КАС України.

Визначення початку або встановлення такого строку виходить з того, що такий початок починає своє обчислення з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. В цьому випадку, законодавцем встановлена альтернативність такого обчислення, при чому в одному випадку це день об`єктивно достовірної та беззаперечної обізнаності такої особи, в іншому випадку таке обчислення повинно здійснюватися із можливості бути обізнаним про ті чи інші обставини, що можуть впливати на порушення прав, свобод чи інтересів (умовно), тобто встановлена так би мовити можлива обов`язковість бути обізнаним про ті обставини, що впливають або мають безпосередній вплив на відповідне порушення прав.

При чому, суд зауважує, що законодавець пов`язує початок обчислення строку з не з тим, коли особа суб`єктивно з`ясувала для себе або почала усвідомлювати, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона об`єктивно повинна була дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність, що мають вплив на неї, чи мала особа реальну можливість дізнатися про наявність порушення раніше.

Суд також звертає увагу, що дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Дотримання строків звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі.

Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду 17.09.2020 з цим позовом, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому необхідно враховувати, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Суд зазначає, що поновлення строку звернення до суду може здійснюватися з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або хибна помилка про не пропуск строку, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Разом з цим, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Враховуючи, що події, з приводу яких у позивача виникли підстави для звернення до суду з даним позовом, відбулись у 2017-2018 р., а листи, які, враховуючи приписи п.6 розд. 1 Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачали можливість добровільного відшкодування завданих збитків направлялись відповідачеві 17.04.2019, 16.09.2019, 19.12.2019 та 11.03.2020, тобто, після спливу двох років, твердження позивача, що досудове врегулювання спору є поважною причиною пропуску строків позовної давності є безпідставним та не беруться судом до уваги при визначенні строку звернення до суду з даним позовом.

При цьому, суд зазначає. що матеріали не містять доказів направлення таких листів на адресу відповідача та перебування у повному складі Військової частини НОМЕР_1 з 2017 по 2018 рік в зоні ООС, що унеможливило звернення до суду у встановлений законодавством строк.

Суд зауважує, що досудове врегулювання спору може відбуватись одразу після виявлення порушення прав та інтересів особи, а не після спливу строку на звернення до суду.

Жодних інших належних та допустимих доказів чи пояснень щодо причин пропуску місячного строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, ніж тих, що зазначені в заяві від 05.10.2020 року, позивачем до суду не надано, відповідно судом не встановлено обставин та поважних причин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк та пропущення строку звернення до суду.

Отже, звернувшись 17.09.2020 року до суду з даним адміністративним позовом, позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений ст. 122 КАС України, не зазначивши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, що також не спростовано змістом заяви позивача від 05.10.2020 року на виконання ухвали суду від 25.09.2020 року.

Згідно пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки позивач звернувся до суду поза межами встановленого статтею 122 КАС України, зазначені позивачем в заяві від 05.10.2020 року підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнані неповажними та необґрунтованими, суд вважає за необхідне повернути адміністративний позов позивачеві.

Керуючись статтями 123, 169, 293, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :
Клопотання Військової частини НОМЕР_1 про поновлення строку звернення до суду - залишити без задоволення.

Позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, нанесеної державі - повернути позивачу.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвали суду, яка не передбачена статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Суддя Д.А. Волошин