Справа № 640/13403/20
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/425
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року м. Київ № 640/13403/20

за позовомОСОБА_1
до Міністерства оборони України Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь"
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України, Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" про:

визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Міністерства оборони України, що полягає у відмові у медичному обслуговуванні та зобов`язання поновити порушені права на медичне обслуговування у НВМК "ГВКГ" як учасника бойових дій відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень НВМК "ГВКГ", що полягало у відмові у медичному обслуговуванні та зобов`язання поновити порушені права на медичне обслуговування у НВМК "ГВКГ" як учасника бойових дій відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Ухвалою суду від 30.06.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

21 та 22 липня 2020 р. відповідачами надано відзиви на позов.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Полковник юстиції запасу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером (пенсійне посвідчення серія НОМЕР_1 № НОМЕР_2 від 28.02.2012 р.), має статус має статус учасника бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_3 від 13.09.2017 р.).

Наказом начальника Генерального штабу ЗСУ від 19.03.1999 р. №011р підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено у запас на п. 65 пп. "в" (за станом здоров`я); вислуга років у ЗС: календарна - 17 років 07 міс., пільгова - 22 роки.

З моменту звільнення ОСОБА_1 знаходився на медичному обслуговуванні у військовому шпиталі Київського гарнізону (вул. Госпітальна, 18).

У березні 2020 р., маючи проблеми зі здоров`ям, ОСОБА_1 звернувся до Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь", проте, його було повідомлено про те, що він більше не обслуговується у даному лікувальному закладі; обслуговування може бути надане на платній основі.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає відмову у його безкоштовному медичному обслуговуванні протиправною з таких підстав.

Позивач зазначає, що фактично підставою для відмови у медичному обслуговуванні є положення ч. 2 ст. 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII, згідно з яким члени сімей військовослужбовців та осіб, звільнених у запас або у відставку, а також військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки, якщо ці особи прослужили у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях та правоохоронних органах не менш як 20 календарних років, мають право на медичне обслуговування у закладах Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Оскільки календарна вислуга років становить 17 років 07 міс., йому було відмовлено у медичному обслуговуванні.

Проте, ці нововведення запроваджено Законом № 5286-VI від 18.09.2012 р., після того, як позивача було звільнено з військової служби, і з врахуванням ст. 22, 58 Конституції України вони на позивача не розповсюджуються.

Відповідач - Міністерство оборони України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що він не є належним, оскільки не вирішує питання, пов`язані з медичним обслуговуванням військовослужбовців, тоді як це є компетенція лікувального закладу.

По суті правовідносин відповідач зазначає, що згідно зі ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24.03.1998 р. №203/98-ВР ветеранами військової служби є країни визнаються громадяни України, 1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні).

Оскільки календарна вислуга років становить 17 років 07 міс., позивач не має права на пільги ветерана військової служби щодо безоплатного користування закладами охорони здоров`я МОУ.

Також відповідач зазначає, що законодавством не визначення поняття "пенсіонер Міністерства оборони України" і не визначає будь-яких переваг такого статусу порівняно з пенсіонерами з числа військовослужбовців.

Відповідач - Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь" - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що не входить до мережі закладів охорони здоров я МОЗ України, тоді як є відомчим військово-медичним закладом і обслуговує окремі категорії населення.

Відповідач не заперечує факт звернення позивача у березні 2020 р. до закладу для отримання безоплатних медичних послуг і відмову в обслуговуванні.

Зокрема, відповідач посилається на відсутність у позивача статусу ветерана військової служби згідно зі ст. 5 Закону № 203/98-ВР за відсутності 20 календарних років вислуги, тоді як особи зі статусом ветерана війни відповідною пільгою не користуються.

Також позивачем не надано доказів віднесення його до іншої категорії осіб, що надавало би право на безоплатну медичну допомогу у НВМК "ГВКГ".

Оскільки позивач є учасником бойових дій, він має право на безоплатне медичне обслуговування в медичних закладах МОЗ України згідно зі ст. 4, 6 Закону № 3551-XII, до мережі яких включено і госпіталі ветеранів війни.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з п. 1 ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24.03.1998 р. № 203/98-ВР ветеранами військової служби визнаються громадяни України: які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Згідно з п. 1 ст. 6 Закону № 203/98-ВР ветеранам військової служби, надаються такі пільги: безоплатне користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.

Як зазначено вище, календарна вислуга років позивача згідно з наказом начальника Генерального штабу ЗСУ від 19.03.1999 р. №011р - 17 років 07 міс., і статусу ветерана військової служби позивач не має.

Таким чином, пільгою, передбаченою п. 1 ст. 6 Закону № 203/98-ВР, позивач не користується.

При чому, посилання позивача на Закон № 5286-VI від 18.09.2012 р., яким внесено зміни до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки Законом № 5286-VI від 18.09.2012 р. строк календарної вислуги років не збільшувався.

Крім того, вказане положення Закону № 2011-XII стосується членів сімей військовослужбовців і на правовідносини сторін не розповсюджується.

Позовні вимоги заявлені щодо користування позивачем пільгою як учасника бойових дій відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII.

Згідно зі ст. 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: 8) користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи.

Згідно зі ст. 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Позивач має статус має статус учасника бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_3 від 13.09.2017 р.).

Таким чином, позивач має право на пільги, передбачені для учасників бойових дій, що відповідачами не заперечується.

Проте, відповідачі вважають, що право позивача користуватися безоплатним медичним обслуговуванням поширюється на поліклініки та госпіталі, що входять до системи Міністерства охорони здоров`я України, тоді як НВМК "ГВКГ" до цієї системи не входить як відомчий військово-медичний заклад.

З вказаного приводу суд зазначає наступне.

П. 8 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII передбачає пільгу у вигляді користування поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи, на відміну від безоплатного користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України, передбаченого п. 1 ст. 6 Закону № 203/98-ВР.

Право користування позивачем послугами медичного обслуговування у НВМК "ГВКГ", як і факт медичного обслуговування позивача у цьому медичному закладі до звільнення, відповідачами не заперечується.

Проте, вказане положення ст. 12 Закону № 3551-XII не передбачає право безоплатного медичного обслуговування в цих закладах, про що просить позивач.

Згідно з п. 4, 6 Положення про Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь", затвердженого наказом начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 30.10.2019 р. №170, НВМК "ГВКГ" є бюджетним, багатопрофільним закладом охорони здоров`я Міністерства оборони України, бюджетним, багатопрофільним, лікувально-профілактичним та експертним закладом Збройних Сил України, ... підпорядковується Головному військово-медичному управлінню. За ним закріплені зони адміністративно-територіальної відповідальності щодо медичного забезпечення військовослужбовців та осіб, яким законодавчо надано право на медичне обслуговування.

Тобто, НВМК "ГВКГ" як відомчий медичний заклад згідно з п. 1 Переліку закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 23.03.2017р. № 168, здійснює безоплатне медичне обслуговування лише певних категорій громадян у передбачених законодавством випадках, до мережі медичних закладів МОЗ України не входить.

В той же час, право на безоплатне медичне обслуговування позивача, передбачене ст. 49 Конституції України, реалізується шляхом звернення до мережі державних та комунальних медичних закладів МОЗ України згідно з Переліком закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 р. №385.

З врахуванням викладеного позивач користується правом медичного обслуговування в НВМК "ГВКГ", проте, на платній основі, оскільки не відноситься до категорій громадян, які безоплатно обслуговуються вказаним медичним закладом (інші громадяни, які до звільнення у ньому не обслуговувалися, у цьому медичному закладі не можуть обслуговуватися взагалі); а також правом безоплатного медичного обслуговування в медичних закладах МОЗ України.

З врахуванням викладеного у суду відсутні підстави для висновку про протиправність відмови НВМК "ГВКГ" в безоплатному медичному обслуговуванні позивача.

Окремо щодо позовних вимог до Міністерства оборони України суд зазначає, що вказаний відповідач є неналежним, оскільки позивач до нього не звертався щодо свого медичного обслуговування у відомчому медичному закладі; НВМК "ГВКГ" самостійно відповідає по позовних вимогах щодо забезпечення соціальної послуги з медичного обслуговування військовослужбовців.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 15.10.2020 р.