Справа № 120/712/20-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/712/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

15 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року (ухвалене у м. Вінниці 12.06.2020 о 11:00, виготовлене у повному обсязі 22.06.2020) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Лайн" до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго Лайн" звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.01.2020.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.06.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.06.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за результатами перевірки та аналізу первинних документів, а саме податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН продавцем ТОВ «Альмінда Прайм», на адресу Позивача встановлено, що податкова накладна за №60 від 09.10.2018 заповнена з порушенням, а саме: в п.3.2 вищевказаної податкової накладної ознаку імпортованого товару не зазначено, хоча, згідно аналізу ланцюга постачання встановлено, що товар придбано за межами України, чим порушено порядок заповнення податкової накладної, затвердженої наказом Міністерством фінансів України від 31.12.2015 №1307. Для проведення перевірки платником не надано рахунків-фактур або заяв, відповідно до яких визначалася кількість, асортимент та умови поставки продукції, чим порушено п.2 умов Договору поставки від 20.08.2018 №20/08/18. Це унеможливлює підтвердити фактичний рух продукції промислово-технічного призначення від продавця до покупця. Поставка продукції на ТОВ «Енерго Лайн», проводилась орендованими автомобілями. Згідно Договору про перевезення вантажів територією України №62 від 02.08.2018 «Перевізником» виступав ФОП ОСОБА_1 . Крім того, до перевірки не надано сертифікатів відповідності, які свідчать, що продукцію було вироблено в Україні та паспортів якості на продукцію, яка вироблена за межами України - імпортований товар. За поставлену продукцію промислово-технічного призначення позивач в перевіряємому періоді перерахував кошти на ТОВ «Альмінда Прайм», в повному обсязі. Проведеним аналізом бази даних інтегрованої інформаційної системи ДПС України «Податковий блок» контрагента-постачальника ТОВ «Альмінда Прайм», встановлено, що підприємство не подано податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) за III - IV квартали 2018 року та звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (форма Д4) за вересень 2018 року, жовтень 2018 року. Зазначене свідчить про відсутність у ТОВ «Альмінда Прайм» працівників у періоді, що перевірявся. Інформація про основні засоби, об`єкти оподаткування, земельні ділянки відсутня. Підприємством не подавалась фінансова звітність за 2018 рік. Відтак, відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності ТОВ «Альмінда Прайм», а саме: трудових ресурсів, основних засобів, оборотних та необоротних активів тощо не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, які економічно необхідні для виконання постачання товарів, робіт (послуг) або здійснення діяльності. Крім того, ТОВ «Альмінда Прайм» та його контрагенти постачальники є фігурантами кримінальних проваджень Печерського районного суду міста Києва. Також звернув увагу, що наявність у ТОВ «Енерго Лайн» податкових накладних не є безумовною підставою для віднесення зазначених у цих накладних сум ПДВ до складу податкового кредиту. Податкові накладні є одним із документів, що дає право покупцю, зареєстрованому як платник податку, на включення до податкового кредиту витрат по сплаті податку на додану вартість. Однак, такі накладні не є документами, що підтверджують придбання або виготовлення товарів та послуг. Таким чином, позивачем неправомірно включено до складу податкового кредиту суми ПДВ на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Альмінда Прайм».

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, таким, що базується на припущеннях, адже податковим органом не враховано докази та відомості щодо господарської діяльності ТОВ «Енерго Лайн» у періоді, який перевірявся, та, відповідно, донарахування податкових зобов`язань та покладення на позивача відповідальності у вигляді штрафних санкцій є безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству. Вказав, що наявність кримінального провадження, при відсутності вироку про фіктивність контрагента ТОВ "Альмінда Прайм", жодним чином не свідчить про нереальність господарської операції з позивачем.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2020, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДПС у Вінницькій області з 05.12.2019 по 11.12.2019 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Енерго Лайн» щодо дотримання вимог податкового законодавства з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ Альмінда Прайм за період з 01.09.2018 по 31.10.2018.

За результатом проведеної перевірки складено акт від 13.12.2019 №1128/0515/40334879, у якому зафіксовано порушення ТОВ «Енерго Лайн» вимог п.198.1. 198.3 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого встановлено заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного (звітного) періоду, яке сплачується до державного бюджету у загальній сумі 202493,49 грн, у тому числі за вересень 2018 року у сумі 148000,36 грн та за жовтень 2018 року у сумі 54493,13 грн.

На підставі вказаних висновків акту від 13.12.2019 №1128/0515/40334879, контролюючим органом прийняте податкове повідомлення-рішення № від 03.01.2020, яким збільшено суму грошових зобов`язань ТОВ «Енерго Лайн» за платежем податку на додану вартість на 202493 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 50623 грн.

Позивач не погоджується із вказаним рішенням № від 03.01.2020, вважає таке рішення протиправним, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акт від 13.12.2019 №1128/0515/40334879 про нереальність господарських операцій між ТОВ «Енерго Лайн» та ТОВ Альмінда Прайм не є обґрунтованими, не підтверджені належними та достатніми доказами, а ґрунтуються лише на припущеннях, що свідчить про протиправність податкового повідомлення-рішення № від 03.01.2020.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість регулюється Розділом V Податкового кодексу України. Зокрема, відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В силу пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За вимогами частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону № 996-XIV).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

У постанові від 03.09.2019 у справі №810/3790/17 Верховний Су зауважив, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте у разі надання контролюючим органом доказів, які і свідчать, що платником податків не було відображено у податковому обліку та задекларовано отриманий прибуток, або документи, на підставі яких платник податків задекларував свої податкові зобов`язання, у тому числі сформував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої частини першої ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які в сукупності з встановленими обставинами справи, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Встановлено, що 20 серпня 2018 року між ТОВ «Альмінда Прайм» (продавець) та ТОВ «Енерго Лайн» (покупець) укладено договір поставки №20/08/2018, відповідно до умов якого, продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію промислово-технічного призначення на умовах, відповідно до цього Договору та рахунків-фактур, що є невід`ємною частиною договору. Кількість та асортимент продукції визначається у рахунку-фактурі, який є невід`ємною частиною договору. Продукція постачається на умовах згідно замовлення або рахунку-фактури на кожну окрему партію товару. Датою поставки продукції вважається дата отримання продукції покупцем, що підтверджується видатковою накладною. Право власності на продукцію від продавця до покупця переходить з моменту отримання її покупцем. Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем в безготівковій формі у вигляді банківського переказу, платіжним дорученням, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Продавця в порядку та строки, вказані у рахунках-фактурах. Приймання продукції здійснюється покупцем при наявності товаросупроводжувальних документів за наступним переліком: рахунок-фактура, видаткова накладна, паспорт або сертифікат якості підприємства-виробника та/або експлуатаційні документи, що входять до комплекту постачання виробників.

На підтвердження отримання від ТОВ «Альмінда Прайм» товару промислово технічного призначення, позивачем надано наступні документи: видаткові накладні №342 від 03.09.2018 року, №343 від 04.03.2018 року, №345 від 05.09.2018 року, №875, №876 від 08.10.2018 року, №893 від 09.10.2018 року; рахунки на оплату №228 від 03.09.2018 року, №230 від 04.09.2018 року, №235 від 05.09.2018 року, №910, №911 від 08.10.2019 року, №982 від 09.10.2018 року; платіжні доручення №579, №580, №581 від 13.09.2018 року, №670, №671, №672 від 01.11.2018 року; товарно-транспортні накладні №1823 від 03.09.2018 року, №1824 від 04.09.2018 року, №1825 від 05.09.2018 року, №1923, №1924 від 08.10.2018 року, №1925 від 09.10.2018 року.

Також на підтвердження використання товарів, придбаних у ТОВ «Альмінда Прайм», надано договори підряду №40391 від 27.08.2018 року, №40392 від 03.09.2018 року, укладені між Акціонерним товариством "Хмельницькобленерго" та ТОВ "Енерго Лайн". На підставі зазначених укладених договорів сформовані договірна ціна, локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1, локальний кошторис на будівельні роботи №2-2-1, локальний кошторис на будівельні роботи №2-3-1, локальний кошторис на будівельні роботи №2-4-1, локальний кошторис на будівельні роботи №2-5-1, довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2018 року, акти приймання виконаних робіт за вересень 2018 року, договірна ціна, локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1, локальний кошторис на будівельні роботи №2-2-1, довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2018 року, акти приймання виконаних робіт за жовтень 2018 року.

Всі надані товариством документи підписані відповідальними посадовими особами та скріплені печатками юридичних осіб, крім того, містять інші відомості та реквізити, наявність яких визнана обов`язковою ч. 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо не надання ТОВ «Енерго Лайн» до перевірки рахунків-фактур, адже згідно матеріалів справи на перевірку надавались рахунки на оплату №228 від 03.09.2018, №230 від 04.09.2018, №235 від 05.09.2018, №910, №911 від 08.10.2018, №982 від 09.10.2018, у яких зазначено найменування товару, кількість, ціна без ПДВ та ціна з ПДВ, які містять чіткий перелік придбання товарно-матеріальних цінностей з визначенням кількості та вартості за кожну одиницю товару.

Щодо не надання замовлень на перевезення, слід вказати, що відсутність замовлень на перевезення не свідчить про відсутність наміру придбати товарно-матеріальні цінності та не може бути підставою для висновку щодо не реальності господарських операцій.

Також не може бути підставою для визначення нереальності операцій відсутність в ТТН інформації щодо пункту розвантаження, зокрема на яку адресу доставлялась продукція (окрім міста) - вулиця, номер будинку не вказано, а також вантажно-розвантажувальних операцій, зокрема час (год., хв.), маси брутто вантажу.

Наявність товарно-транспортної накладної є обов`язковою для водія суб`єкта господарювання, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах. У випадку якщо юридична особа здійснює вантажні перевезення для власних потреб, обов`язкові наявність товарно-транспортної накладної не вимагається, а достатньо наявності видаткової накладної або іншого документу, що підтверджує право власності на ватаж.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому.

Більш того, сама по собі наявність або відсутність окремих документів в тому числі сертифікатів якості, а також помилки у їх оформленні та інших документах, не є підставою для висновків про відсутність реального вчинення господарської операції, оскільки з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.

Водночас, згідно наданих ТТН в графі "Вантажовідправник" та "Вантажоодержувач" міститься повна інформація про пункт відвантаження та вантажоодержувача. Окрім цього, супровідними документами є видаткові накладні, які містять інформацію про кількість отриманих товарно-матеріальних цінностей.

Доводи відповідача про відсутність розрахунку з ФОП ОСОБА_1 , який надавав послуги з перевезення товарно-матеріальних цінностей, також обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки є відносини позивача з ФОП ОСОБА_1 є окремими договірними відносинами і не свідчать про нереальність господарських операцій з ТОВ "Альмінда Прайм".

До матеріалів справи долучений договір №62 про перевезення вантажів територією України від 02.08.2018, укладений між ТОВ "Енерго Лайн" та ФОП ОСОБА_1 , відповідно до умов якого перевізник - ФОП ОСОБА_1 зобов`язується доставляти (перевозити) автомобільним транспортом довірений йому вантаж з пункту відправлення до пункту призначення і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі.

Посилання податкового органу на інформацію, отриману на підставі аналізу інформаційної системи ДПС відносно ТОВ «Альмінда Прайм», щодо відсутності трудових ресурсів та не звітування перед податковим органом, колегія суддів вважає безпідставними.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.

Відсутність у контрагента добросовісного платника податку матеріальних та трудових ресурсів, не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції, та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем (постанова Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №804/9072/16).

Необхідно зауважити, що залучення ресурсів для постачання товарів позивачу могло відбуватись без оформлення трудових відносин з працівниками та без укладання відповідних цивільно-правових договорів щодо придбання товарів. У такому разі може йти мова про порушення контрагентами позивача вимог законодавства при оформленні відносин з отримання певних ресурсів.

Товари, які вказані контрагенти реалізували позивачу фактично могли отримуватись ними незаконним шляхом. При цьому, суд зазначає, що зазначений розрив ланцюга постачання встановлено відповідачем в результаті аналізу баз даних податкових органів до яких позивач не має доступу, при цьому відповідачем не доведено, що позивач мав можливість дізнатись про дані обставини.

Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 по справі №811/2154/13, від 16.04.2020 у справі №805/5017/15-а зауважив, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими.

Тому, суд не може вважати обґрунтованими вказані висновки відповідача, адже вони базуються виключно на даних автоматизованих систем ДПС України.

Апеляційний суд також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Отже, у разі підтвердження товарності здійснених поставок та реальності надання послуг, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

У рішеннях від 09 січня 2007 року у справі Інтерсплав проти України, від 22 січня 2009 року у справі Булвес АД проти Болгарії, від 10 березня 2010 року у справі Бізнес Супорт Центр проти Болгарії Європейського Суду з прав людини наголосив, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив як безпідставні доводи відповідача про наявність кримінальних проваджень у Печерському районному суді міста Києва, згідно матеріалів яких фігурантами є ТОВ «Альмінда Прайм» та його контрагенти постачальники.

Верховний Суд України в постанові від 29.03.2017 у справі №826/11082/14 зазначив, що первинні документи, які стали підставою для формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, видані контрагентом, діяльність якого мала ознаки фіктивного підприємництва, та підписані від імені особи, яка заперечила свою участь у його діяльності, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум до податкового кредиту та визначених пунктом 138.1 статті 138 ПК України витрат є безпідставними.

Верховний Суд у рішенні у справі №2а-7075/12/2670 від 16.01.2018 констатує, що первинні документи є неналежними, адже підписані особою, яка значилась директором товариства, проте фактично ніякого відношення до діяльності товариства не мала, що встановлено в межах розслідування кримінальної справи за фактом вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 205, частинами першою та третьою статті 358 Кримінального кодексу України.

У постанові від 27.03.2018 у справі №816/809/17 Верховний Суд зазначає, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків усіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами. Далі, аналізуючи правовідносини у зазначеній справі, Верховний Суд зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути й необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Згідно постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №814/569/16 факт наявності вироку, ухваленого у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого існує нагальна потреба перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення та здійснювати комплексне дослідження всіх складових господарських операцій, враховуючи обставини, встановлені вироком, який набрав чинності, період часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретну особу та наслідки її дій для реалізації конкретних господарських операцій.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінально процесуальний кодекс України (КПК України).

Відповідно до частини першої статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частина четверта статті 95 КПК України визначає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту чи пояснення, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, пояснення чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 у справі №2а-7075/12/2670, від 26.06.2018 у справі №808/2360/17, та Верховним Судом України у постановах від 12.04.2016 у справі №826/17617/13, від 05.03.2012 у справі №21-421а11 та від 22.09.2015 у справі №810/5645/14.

При цьому, сам факт існування обвинувального вироку за статтею 205 КК України не є безумовною підставою для такого висновку. Суд повинен встановити, чи мали взагалі місце операції між платником і його контрагентами та чи може вирок мати преюдиційне значення в податковому спорі, а після цього ще й дослідити його зміст. Наявність вироку не завжди свідчить про нереальність господарських операцій.

З мотивів викладених вище, суд зазначає, що ні на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ні станом на час розгляду даної справи в суді, вироки або рішення про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності щодо посадових осіб ТОВ "Альмінда Прайм" - відсутні.

Тому, посилання відповідача на наявність вказаної інформації про ТОВ "Альмінда Прайм" за відсутності відповідних вироків, суд не може розцінювати як доказ нереальності господарських операцій позивача з вказаними контрагентами.

З урахуванням наведеного у сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість висновків відповідача про нереальність господарських операцій ТОВ «Енерго Лайн» та ТОВ "Альмінда Прайм" та, як наслідок, протиправність спірного податкового повідомлення-рішення № від 03.01.2020.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.