Справа № 160/10921/20
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
09 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , в призначенні пенсії за віком, викладене в листі № 1360/03.05-17 від 12.02.2020р. «Повідомлення про відмову в призначенні пенсії»;
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року не менше 26 років. Відповідачем, листом №1360/03.05-17 від 12.02.2020р. «Повідомлення про відмову в призначенні пенсії», повідомлено про відсутність умов для призначення йому пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зазначено, що страховий стаж роботи позивача становить 13 років 9 місяців 14 днів при необхідному 27 роках. Період роботи з 20.05.1980р. по 02.11.1993 р. не врахований до загального стажу, так як у записі про роботу є виправлення, а також відсутні дані про реорганізацію фабрики. На думку позивача він не має нести тягар відповідальності, чи зазнавати негативних наслідків, через порушення порядку/інструкції заповнення трудової книжки, та не засвідчення належним чином виправлення. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. Крім того, здійснюючи підприємницьку діяльність в період з 01.04.2004 р. по 30.04.2009р. та з 01.11.2009 р. по 30.06.2010 р., позивач сплачував до Пенсійного фонду страхові внески у складі фіксованого податку. Отже, згідно п. 3-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV періоди ведення позивачем підприємницької діяльності із застосуванням фіксованого податку з 01.04.2004р. по 30.04.2009 р. та з 01.11.2009р. по 30.06.2010р., мають бути включені до страхового стажу незалежно від сплаченого розміру.
Ухвалою від 14 вересня 2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також зобов`язано надати до суду копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
01 жовтня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого 04 лютого 2020 року позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Управління з заявою про призначення пенсії за віком. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чоловіки мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, які звернулися за пенсією в період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року за наявності страхового стажу не менше 27 років. Згідно записів трудової книжки, позивачу не зараховано до загального трудового стажу період роботи з 20.05.1980 р. по 02.11.1993 року, так як в записі про прийняття на роботу є виправлення, а також відсутні дані про реорганізацію фабрики «Ремобувь» на «Днепропетровское арендное предприятие по пошиву обуви». Таким чином, загальний страховий стаж позивача складає 13 років 9 місяців 14 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Що стосується зарахування до страхового стажу позивача періодів ведення підприємницької діяльності, а саме: з 01.04.2004 року по 30.04.2009 року та з 01.11.2009 по 30.06.2010 року, дані періоди зараховані відповідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування.
До відзиву на позовну заяву відповідачем долучено копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі позивач) звернувся 04.02.2020 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ ПФУ) із заявою за призначенням пенсії за віком.
Повідомленням 12.02.2020 року № 1360/03.05-17 відповідач відмовив в призначенні пенсії, посилаючи на те, що період роботи з 20.05.1980 по 02.11.1993 року не має можливості зарахувати до загального стажу, так як у записі про прийняття на роботу є виправлення, а тому також відсутні дані про реорганізацію фабрики «Ремобувь» на «Днепропетровское арендное предприятие по пошиву обуви». За наданими позивачем документами його страховий стаж складає 13 років 9 місяців 14 днів при необхідному 27 років.
З 30.05.2003 року і по цей час позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець із основним видом діяльності 15.20 Виробництво взуття.
Вважаючи відмову ГУ ПФУ протиправною, позивач звернувся із позовом про її скасування; зарахування спірних періодів роботи найманим працівником та окремих періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Згідно ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Частиною 1 ст. 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Враховуючи обставини справи, за умови досягнення позивачем 60 років 22.07.2019 року, а звернення за пенсією до відповідача 04.02.2020 року, необхідний страховий стаж для призначення пенсії повинен складати 27 років.
Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, у відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
З трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (а.с.12) вбачається, що у період з 20.05.1980 по 02.11.1993 працював на підприємстві «Ремобувь», яке з 03.03.1986 року було перейменоване через реорганізацію у «Фабрику индпошива обуви» (мовою оригіналу), звільнений був 02.11.1993 р.(згідно печатки) з «Днепропетровського арендного предприятия по пошиву обуви», відомості про перейменування або реорганізацію відсутні. Крім того, у даті прийняття на роботу 20.05.1980 року міститься виправлення у дні прийняття на роботу.
Судом також встановлено, що відповідач при призначенні позивачу пенсії за віком не зарахував до його страхового стажу період роботи з 20.05.1980 по 02.11.1993 року, посилаючись на наявність виправлень у даті прийняття на роботу , а також відсутність даних про реорганізацію підприємства.
Надаючи оцінку таким діям відповідача, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Відповідно до п. 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 1.5 Інструкції 1.5. закріплено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Суд наголошує, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, не може впливати на його особисті права.
Таким чином, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку чи інвалідності на загальних підставах, відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування спірного трудового стажу позивача, вказаного у його трудовій книжці з підстав наявності виправлень у датах, а також відсутності відмітки про реорганізацію, перейменування підприємства тощо.
Вказана позиція узгоджується з викладеною у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.
Крім того, суд звертає увагу, що позивачем було подано численні звернення, зокрема звернення до Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 01.06.2020 року № 04-09/1154 (а.с.26), зі змісту відповіді на яке не вбачається за можливе встановити факт реорганізації або перейменувань підприємства (мовою оригіналу) «Арендное предприятие по пошиву обуви» до 1993 року (через відсутність даних у Державному реєстрі звітних (статистичних) одиниць України (ДРЗОУ).
Таким чином, позивачем було вчинено дії, направлені на підтвердження інформації, яку у порушення встановленого порядку ведення трудових книжок, роботодавцем не було внесено, проте отримання відповідної інформації унеможливлене.
Відповідач відмовляючи з зарахуванні спірного періоду не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Суд зауважує, що внесення до трудової книжки позивача виправлень не спростовує факту його роботи на підприємстві.
При цьому суд наголошує, що обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.
Відповідно до ч.3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Втім, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження трудового стажу позивача.
Також до суду не надано доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.
Враховуючи зазначене вище, суд вважає позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 12.02.2020 року № 1360/03.05.-17 та зарахування до страхового стажу періодів роботи з 20.05.1980р. по 02.11.1993р. такими, що підлягають задоволенню.
При цьому суд зауважує, що в оскаржуваному рішенні від 12.02.2020 року № 1360/03.05.-17 позивачу було відмовлено в зарахуванні періоду роботи з 20.05.1980р. по 02.11.1993р., так як у записі про прийняття на роботу є виправлення, а тому також відсутні дані про реорганізацію фабрики «Ремобувь» на «Днепропетровское арендное предприятие по пошиву обуви», жодних інших спірних періодів, які позивач просить зарахувати до страхового стажу не зазначено, як і підстав для їх відмови.
Суд зазначає, що згідно норм статті 5 КАС України захисту підлягають саме порушені права, свободи або законні інтереси особи.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про зарахування до страхового стажу період роботи періоди ведення підприємницької діяльності з 01.04.2004р. по 30.04.2009р. та з 01.11.2009р. по 30.06.2010р. в повному обсязі (місяць за місяць), у відповідності до пункту 3-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не підлягає задоволенню, оскільки відповідач відмовляючи у призначенні пенсії у своєму рішення на вказані періоди не посилався.
Разом з цим, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 14 цієї частини, та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до статті 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органом, який призначає пенсії є Пенсійний фонд.
Як встановлено, саме до повноважень Пенсійного органу віднесено вирішення питання щодо призначення пенсії.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм закону, слід зазначити, що суд не є тим органом, якому надані повноваження в сфері призначення пенсій. Суд не може підміняти компетентний орган, не може перебирати на себе функції призначення пенсії та самостійно призначити пенсію позивачу відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки такі повноваження не входять до компетенції судів.
Відтак, такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб`єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки до компетенції суду не належить здійснення призначення пенсії та первісного визначення права особи на призначення пенсії, а здійснюється лише контроль легальності рішень, дій або бездіяльності відповідача щодо вказаних питань, суд з метою ефективного та повного захисту прав позивача, відповідно до частини другої статті 9 КАС України зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 04.02.2020, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.
З урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , в призначенні пенсії за віком, викладене в листі № 1360/03.05-17 від 12.02.2020р. «Повідомлення про відмову в призначенні пенсії».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 21910427) зарахувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до страхового стажу період роботи з 20.05.1980р. по 02.11.1993р.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 04.02.2020, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев