Справа № 280/3605/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

15 жовтня 2020 року Справа № 280/3605/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянув у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.04.2020 № Ф-, видану Головним управлінням ДПС у Запорізькій області стосовно позивача;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 13.04.2020 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, видане Головним управлінням ДПС у Запорізькій області стосовно позивача.

Ухвалою судді від 03.06.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання.

10.09.2020 призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.10.2020.

01.10.2020 за клопотанням представників сторін закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Також 01.10.2020 представниками сторін подано клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач не погоджується із спірною вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 13.04.2020 № Ф- та рішенням про застосування штрафних санкцій від 13.04.2020 № . Вказує на безпідставність висновків відповідача про завищення нею валових витрат, а відтак нарахування недоїмки і штрафних санкцій вважає неправомірним. За таких обставин просить позовні вимоги задовольнити, спірні вимогу та рішення відповідача скасувати.

Представник відповідача проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві, в якому вказує, що за наслідками проведення виїзної документальної перевірки фінансово-господарської діяльності позивача було виявлено завищення позивачем валових витрат, що призвело до виникнення сум недоїмки та нарахування штрафних санкцій. У зв`язку з викладеним, ГУ ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.04.2020 № Ф- та видано рішення від 13.04.2020 № , які, на думку відповідача, відповідають вимогам чинного законодавства. Вважає позовні вимоги безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

Позивач 27.09.2016 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

З 10.02.2020 по 28.02.2020 фахівцями Головного управління ДПС у Запорізькій області проведено планову виїзну документальну перевірку фінансово-господарської діяльності позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2019.

06.03.2020 за результатами проведеної перевірки складено Акт № 74/08-01-33-05/ НОМЕР_1 .

За наслідками розгляду Акта і заперечень, поданих позивачем, відповідачем 13 квітня 2020 року було винесено, зокрема, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.04.2020 №Ф- та рішення від 13.04.2020 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

За наслідками адміністративного оскарження вищезазначеної вимоги і рішення, Державна податкова служба України своїм рішенням від 21.05.2020 залишила їх без змін.

Не погодившись із вказаними вище вимогою про сплату боргу (недоїмки), а також рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Дослідивши спірні правові відносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов наступних висновків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон N 2464- VI).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону N 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 2 Закону N 2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону N 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону N 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч. 12 ст. 9 Закону N 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Приписами п. 2, 3 ч. 1 ст 7 Закону N 2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2017) було визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону N 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

В частині 7 статті 9 Закону N 2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 N 2464-VI).

Відповідач наполягає на тому, що позивачем завищено обсяги валових витрат у перевіряємий період, що, на думку відповідача, призвело до зменшення бази нарахування єдиного внеску.

Оцінюючи наведені доводи контролюючого органу, суд виходить з такого.

Відповідно до підпункту 6 частини першої статті 1 Закону N 2464-VI недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Частинами 3 та 4 ст. 25 Закону N 2464-VI передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно частини четвертої статті 8 Закону N 2464-VI, порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 N 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 N 469) (далі - Інструкція N 449).

Згідно пункту 1 розділу VI Інструкції N 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У відповідності до п. 3 розділу VI Інструкції, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

- платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

- платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Пунктом ж 4 вказаного розділу Інструкції визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Як вбачається з матеріалів справи, вимога про сплату боргу (недоїмки), а відтак і рішення, були видані на підставі акту документальної планової виїзної перевірки.

Зі змісту акта перевірки вбачається, що контролюючий орган ставить під сумнів правомірність віднесення позивачем до складу валових витрат за 2018-2019 роки витрат на оплату послуг з правової допомоги; витрат на оренду нежитлового приміщення та компенсацію комунальних послуг; витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Компанія Вентсервіс», ТОВ «МФ Легко», ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ТОВ «АЛЛО»; витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей у ФОП ОСОБА_5 і ТОВ «Мултипак».

Стосовно правомірності віднесення позивачем до складу валових витрат коштів, витрачених на оплату послуг з правової допомоги, суд встановив наступне.

Контролюючий орган в акті перевірки зазначає, що в актах прийому-передачі зазначено номер договору про надання правової допомоги, який не відповідає номеру укладеного договору. Водночас, в матеріалах справи міститься копія акту, підписаного 31.12.2019 між позивачем та АО «Гладкий, Яценко та Партнери», згідно з яким, сторони виявили, що в актах прийому-передачі № 1 від 30.03.2018, № 2 від 30.04.2018, № 3 від 31.05.2018, № 4 від 29.06.2018, № 5 від 31.07.2018, № 6 від 31.08.2018, № 7 від 28.09.2018, № 8 від 31.10.2018, № 9 від 30.11.2018, № 10 від 28.12.2018, № 11 від 31.01.2019, № 12 від 28.02.2019, № 13 від 29.03.2019, № 14 від 30.04.2019, № 15 від 31.05.2019, № 16 від 28.06.2019, № 17 від 31.07.2019, № 18 від 30.08.2019, № 19 від 30.09.2019, № 20 від 31.10.2019, № 21 від 29.11.2019, № 22 від 30.12.2019, підписаних сторонами, в якості номера договору, зазначено помилково № 4401 замість правильного № 038290, а відтак сторони виправили описку в частині номера договору, зазначеного в підписаних сторонами актах прийому-передачі, зазначаючи правильний номер договору «№ 038290» замість помилкового «№ 4401».

Контролюючий орган в акті перевірки також зазначає, що в наданих актах прийому-передачі немає можливості встановити вид та характер наданих послуг, які безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю. А тому, контролюючий орган зазначає, що на його думку, витрати по сплаті за послуги з правової допомоги не пов`язані з господарською діяльністю. Водночас, в матеріалах справи міститься копія звіту про виконання договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 26 грудня 2017 року № 038290, складеного в порядку п.2 ч.1 ст.21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У звіті детально перелічені послуги з правової (професійної правничої) допомоги, які Адвокатське об`єднання «Гладкий, Яценко та Партнери» надало позивачу в період з 26 грудня 2017 року по 30 грудня 2019 року, а саме надання консультацій з питань оформлення трудових відносин з працівниками, з питання укладення господарських договорів, з питання нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з питання складання документів, які використовуються при оформленні господарських правовідносин з контрагентами, з питання порядку подання податкової звітності, з питання виконання господарських договорів, з питання ведення обліку доходів і витрат, з питання обчислення та сплати військового збору, з питання правового регулювання розміщення літніх майданчиків, з питання відповідальності за неналежне виконання господарських зобов`язань та з питання претензійної роботи з контрагентами, з питання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій, з питання обліку робочого часу працівників, з питання реєстрації потужностей, з питання дотримання законодавства про роздрібну торгівлю алкогольними напоями, з питання дотримання законодавства про захист прав споживачів, з питання правового регулювання рекламування товарів і послуг, з питання порядку припинення дії господарських договорів.

З вищевказаного звіту вбачається, що правова допомога, витрати на оплату якої понесла позивач, повністю стосується господарської діяльності позивача, а тому ці витрати були обґрунтовано віднесені до складу валових витрат позивача.

Перевіряючи доводи сторін стосовно віднесення сум витрат на оплату правової допомоги до складу валових витрат, суд враховує також правові висновки Верховного Суду. Так, в постанові від 12.02.2019 у справі № 817/815/16 Верховний Суд висловив правовий висновок, згідно з яким, витрати, понесені на оплату юридичних послуг, є витратами на оплату за виконання робіт, послуг, та включаються до складу витрат фізичної особи підприємця відповідно до підпункту 177.4.2 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України. Також, в постанові від 10.05.2018 у справі № 820/1763/16 Верховним Судом висловлена правова позиція, за якою, ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Акт наданих послуг з зазначенням фактично поставленої послуги за напрямом, вказаним в договорах, є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції. Спірні послуги (а саме, юридичні послуги) фактично спрямовані на забезпечення підприємницької діяльності позивача, що і обумовлює господарський характер цих послуг для позивача.

Таким чином, позивач правомірно включила витрати на оплату правової допомоги адвокатського об`єднання до складу своїх валових витрат.

Стосовно правомірності віднесення позивачем до складу валових витрат коштів, витрачених на оренду нежитлового приміщення та компенсацію комунальних послуг, суд встановив наступне.

В Акті перевірки зазначено, що позивач безпідставно включила до складу валових витрат суму, сплачену Споживчому товариству «Виробниче торгівельне підприємство «Аврора» за оренду частини нежитлового приміщення площею 18 кв. м та компенсацію комунальних послуг. Свої висновки контролюючий орган мотивує тим, що в оренді у позивача перебуває нежитлове приміщення площею 135 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . З них, частину приміщення площею 18 кв. м позивач передала в користування ФОП ОСОБА_6 за двома договорами позички, від 01.12.2016 та від 15.08.2019. Тому, контролюючий орган вважає, що частина приміщення площею 18 кв. м не використовується в господарській діяльності позивача

Водночас, в матеріалах справи міститься копія додаткової угоди від 01.12.2016 до договору № 1 позички об`єкта нерухомого майна, а також копія додаткової угоди від 15.08.2019 до договору № 2 позички об`єкта нерухомого майна. Вищевказаними додатковими угодами, договори позички були доповнені пунктами 10 наступного змісту: «10. Позичкодавець зберігає за собою право користування об`єктом позички. Протягом дії предмета договору, користування предметом позички позичкодавець та користувач здійснюють спільно, за взаємною згодою. Сторони не мають права перешкоджати одна одній у здійсненні права користування об`єктом позички». Додаткові угоди є невід`ємними частинами договорів позички.

Таким чином, у відповідності до умов договорів позички (в редакції додаткових угод до них), позивач зберігала за собою право користування усім приміщенням, в тому числі і його частиною площею 18 кв.м, яка була предметом договорів позички. Тому, частина приміщення площею 18 кв. м, на яку вказав контролюючий орган, все одно використовується в господарській діяльності позивача, а тому витрати на оренду нежитлового приміщення та компенсацію комунальних послуг, в тому числі щодо частини приміщення 18 кв. м, були обґрунтовано віднесені до складу валових витрат позивача.

Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 814/2950/16. Вказаною постановою було залишено без задоволення касаційну скаргу державної податкової інспекції. За обставинами справи № 814/2950/16, позивач здав в оренду приміщення, однак при цьому сплачував за це приміщення витрати на електроенергію. Контролюючий орган виключив ці витрати зі складу валових витрат платника податків. Верховний Суд, встановивши, що одним із видів діяльності позивача є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (код КВЕД 68.20), зазначив, що відповідач необґрунтовано зменшив валові витрати позивача.

Наведене вище свідчить про те, що навіть якщо особа здає приміщення в користування іншій особі, то всі понесені орендодавцем (позичкодавцем) витрати на утримання такого приміщення (в т.ч. на оплату електроенергії) включаються до складу валових витрат орендодавця (позичкодавця), якщо останній має зареєстрований вид діяльності за КВЕД 68.20 «Надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

В матеріалах справи міститься інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, за якою, позивач здійснює господарську діяльність в т.ч. за КВЕД 68.20 «Надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

Відповідно до ч. 3 ст. 827 ЦК України, до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Глава 58 ЦК України регулює правовідносини найму (оренди).

Таким чином, позивач використовує частину приміщення у своїй господарській діяльності, а саме здає його в позичку, а тому витрати на утримання такого приміщення (зокрема, на сплату за нього орендної плати власнику, на сплату вартості комунальних послуг) безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Таким чином, позивач правомірно включила витрати на оренду нежитлового приміщення та компенсацію комунальних послуг до складу валових витрат.

Стосовно правомірності віднесення позивачем до складу валових витрат коштів, витрачених на придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Компанія Вентсервіс», ТОВ «МФ Легко», ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ТОВ «АЛЛО», суд встановив наступне.

З акту перевірки вбачається, що контролюючий орган дійшов висновку про безпідставність включення позивачем до складу валових витрат сум, сплачених за придбання вентилятора вартістю 17173,33 грн., стелажу вартістю 14980,00 грн., шафи вартістю 16000,00 грн., телевізора вартістю 7300,00 грн., Iphone 8+ вартістю 16999,00 грн., Iphone XS вартістю 24599,00 грн., стола виробничого вартістю 6661,00 грн., ноутбука вартістю 6665,83 грн. Контролюючий орган посилається на те, що ці товарно-матеріальні цінності є основними засобами, а тому не можуть включатися до складу валових витрат, але можуть включатися до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, у вигляді амортизаційних відрахувань з відповідним веденням окремого обліку таких витрат.

Суд вважає безпідставними посилання контролюючого органу на необхідність амортизації вказаних товарно-матеріальних цінностей замість включення їх вартості до складу валових витрат, з огляду на відсутність законодавчо встановленої форми ведення обліку вартості, яка амортизується, для фізичних осіб - підприємців. Так, контролюючий орган сам зазначає, що «...на сьогодні законодавчо не встановлена форма ведення такого обліку...», але при цьому вважає, що ФОП може використовувати Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби». В той час як в пункті 2 згаданого Положення зазначається, що воно застосовується юридичними особами. Крім того, ч.1 ст.2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає, що закон поширюється на юридичних осіб. Таким чином, для фізичних осіб підприємців не передбачено порядку ведення обліку вартості, яка амортизується. Отже, посилання контролюючого органу на те, що позивач не мала право включати вартість цих товарів до складу валових витрат, є безпідставними.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 813/2667/15, за обставинами якої, фізичною особою-підприємцем було віднесено до складу валових витрат кошти, сплачені за придбання основних засобів. Відповідач вважав, що такі кошти не можуть бути віднесені до витрат. В свою чергу, Верховний Суд констатував, що факт придбання вказаних товарів не ставиться під сумнів контролюючим органом, як не поставлено під сумнів і те, що придбані підприємцем основні засоби використовуються ним при здійсненні основного виду діяльності.

В даній справі та в акті перевірки, контролюючий орган не ставить під сумнів ні факт придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Компанія Вентсервіс», ТОВ «МФ Легко», ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ТОВ «АЛЛО», ні ту обставину, що придбані позивачем вентилятор, стелаж, шафи, телевізор, телефони, стіл і ноутбук використовуються позивачем при здійсненні основного виду діяльності діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Отже, з урахуванням вищевикладеної позиції Верховного Суду і обставин справи, суд вважає, що позивач правомірно віднесла витрати на придбання вказаних товарно-матеріальних цінностей до складу своїх валових витрат.

Стосовно правомірності віднесення позивачем до складу валових витрат коштів, витрачених на придбання товарно-матеріальних цінностей у ФОП ОСОБА_5 і ТОВ «Мултипак», суд встановив наступне.

В Акті перевірки зазначено, що позивачем завищено суму валових витрат на вартість товарно-матеріальних цінностей, придбаних у ФОП ОСОБА_5 і ТОВ «Мултипак». Свої висновки контролюючий орган мотивує тим, що ці вироби не використовуються у господарській діяльності по реалізації алкогольних напоїв та пива, та для дотримання належного стану орендованого приміщення. В свою чергу, у своїй позовній заяві позивач наполягає на тому, що кожен придбаний у ФОП ОСОБА_5 і ТОВ «Мултипак» товар, який був включений до акта перевірки, використовується позивачем у господарській діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що контролюючий орган поставив під сумнів використання позивачем у своїй господарській діяльності таких товарно-матеріальних цінностей, як: контейнери, серветки, пергаментний папір, соломка, мішалка дерев`яна, бамбукові палички, ложка чайна, плівка пакувальна, фольга, пакети, рукавички нітрилові, а також цукор.

Суд вважає такі висновки контролюючого органу припущенням, не підтвердженим жодними належними і допустимими доказами.

Так, в ході перевірки підприємцем надавалися пояснення стосовно використання наведених вище товарно-матеріальних цінностей у її господарській діяльності як фізичної особи підприємця, контейнер 230х130х78 мм ПС-120 та контейнер 135х130х77 мм ПС-100 використовується для зберігання тари, необхідної для розливу алкогольних напоїв; серветка біла 24х24 см та серветка целюлозна 18х20 см, а також пергаментний папір необхідні для сервірування столу при подачі алкогольних напоїв відвідувачам; соломка, мішалка дерев`яна, бамбукові палички та ложка чайна використовуються для забезпечення можливості для споживачів вживати алкогольні напої, а також є елементом декору при сервіруванні цих напоїв; плівка пакувальна, фольга та пакет необхідні для належного упакування алкогольних напоїв, які продаються споживачам «з собою» та для зберігання ємностей з напоями; рукавички нітрилові необхідні для роботи працівників, які контактують з посудом. Також, позивач пояснювала, що цукор, придбаний у ТОВ «Мултипак», розфасовується та надається позивачем споживачам - відвідувачам закладу з метою рекламування закладу.

Основним видом економічної діяльності позивача є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Суд вважає, що такі товарно-матеріальні цінності, як контейнери, серветки, пергаментний папір, соломка, мішалка дерев`яна, бамбукові палички, ложка чайна, плівка пакувальна, фольга, пакети, рукавички нітрилові, а також цукор, за своїми властивостями придатні до використання у господарській діяльності за кодом КВЕД 56.10 «Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування». Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доводів позивача стосовно шляхів використання згаданих ТМЦ у її господарській діяльності, а тому доводи, викладені в акті перевірки щодо того, що ці ТМЦ не використовуються у її господарській діяльності, є лише припущенням відповідача.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, позивач правомірно включила витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей у ФОП ОСОБА_5 і ТОВ «Мултипак» до складу валових витрат.

Також судом взято до уваги рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01.07.2020 у справі № 335/2710/20, яким було задоволено позов ФОП ОСОБА_1 до виконувача обов`язків заступника начальника Головного управління ДПС у Запорізькій області Філімонова Петра Петровича про скасування постанов про накладення адміністративних стягнень та закриття справ про адміністративні правопорушення.

Вищевказане рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили 07 серпня 2020 року у відповідності до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року № 731-IX.

Суд у справі № 335/2710/20 серед іншого дійшов висновку про те, що матеріалами справ про адміністративні правопорушення не доведено того, що позивач занизила суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за 2018 та за 2019 роки.

Таким чином, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки), а також рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1017,53 гривень, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, при розгляді даної справи позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень, що підтверджується:

- договором про надання правової (професійної правничої) допомоги;

- актом здачі-прийняття наданих послуг № 26 від 29.05.2020, відповідно до якого позивач прийняла, а Адвокатське об`єднання «Гладкий, Яценко та Партнери» надало правову допомогу, із зазначенням опису наданих послуг, витраченого часу та вартості;

- рахунком № 26 від 29.05.2020 на суму 5000,00 грн.;

- платіжним дорученням про сплату 5000,00 гривень з відміткою банку.

На виконання умов Договору від 25.03.2020 Адвокатське об`єднання «Гладкий, Яценко та Партнери» надало, а позивач прийняла наступну професійну правничу допомогу, а саме складання позовної заяви ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.04.2020 № Ф- та рішення від 13.04.2020 № про застосування штрафних санкцій. Вартість зазначеної правової допомоги становила 5000,00 гривень.

Від відповідача надійшли заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу, в яких відповідач стверджує, що заявлена позивачем сума витрат є, на думку відповідача, завищеною та не обґрунтованою.

Суд з такою позицією відповідача не погоджується та вважає заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу таким, що відповідає критеріям співмірності, передбаченим ч.5 ст.134 КАС України. Зокрема, заявлений розмір судових витрат співмірний зі складністю справи, в якій переглядаються результати планової податкової перевірки, що вимагає аргументації по чотирьом категоріям валових витрат платника податків; співмірний він також із обсягом виконаних робіт та витраченим часом, з огляду на обсяг позовної заяви та обсяг доказів, законодавства і правових позицій, проаналізованих при її складанні; заявлений розмір співмірний також із ціною позову, яка становить 101752,92 грн., тобто розмір витрат складає менше 5 % від ціни позову.

Відповідно до ч.6 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Крім того, у відповідності до ч.7 ст.134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу допускається лише за клопотанням сторони і лише за умови надання такою стороною доказів неспівмірності понесених судових витрат.

Отже, суд вважає, що відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення розміру судових витрат, а відтак з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань належить стягнути на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 72, 77, 134, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (просп. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107, ) про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій, задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 13 квітня 2020 року, видану Головним управлінням ДПС у Запорізькій області стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення № від 13 квітня 2020 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, видане Головним управлінням ДПС у Запорізькій області стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1017 (одна тисяча сімнадцять гривень) 53 копійки та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Стрельнікова Н.В.