Справа № 120/2644/20-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 жовтня 2020 р. Справа № 120/2644/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, адреса: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048)

про: стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за службу у нічний час за період з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року та сум індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 30.10.2017 року;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача заборгованість у вигляді доплати за службу у нічний час за період з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року у сумі 5060,56 грн.;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 30.10.2017 року включно у сумі 3005,00 грн.;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2019 року по дату винесення рішення у даній справі включно.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в період з 19.02.2016 року по 08.07.2019 року позивач проходив службу в Управлінні патрульної поліції у Вінницької області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Позивач зазначає, що на виконання положень постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988 відповідач був зобов`язаний виплачувати йому доплату за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Однак, у період з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року позивач такої доплати не отримував.

Окрім того, відповідач не проводив індексацію грошового забезпечення позивача за період з червня 2016 року по жовтень 2017 року з урахуванням вимог статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", внаслідок чого не доплатив позивачу кошти у сумі 3005,00 грн.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача та вважаючи, що Департаментом патрульної поліції Національної поліції України протиправно не проведено остаточного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів.

14.09.2020 року на адресу суду від представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно з рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк з дня, коли особа дізналася про порушення свого права. Тому, на думку представника відповідача, позивач пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а позов у цій частині підлягає залишенню без розгляду з підстав, визначених частиною третьою та четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому вказано, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата працівнику сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Тому вимога про стягнення середнього заробітку, на думку представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, є передчасною.

Поряд із цим, представник відповідача просить суд врахувати, що виплата грошового забезпечення позивача здійснювалась з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988 та наказу Міністерства внутрішніх справ України "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" від 06.04.2016 року № 260 (далі за тестом Порядок № 260), та відповідно до затвердженого кошторису, яким встановлений граничний розмір грошового забезпечення працівників патрульної поліції. Отже, виплата грошового забезпечення здійснювалася позивачу у відповідності до вимог чинного законодавства України, у межах номенклатури посад та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Окрім того, представник відповідача зауважує на тому, що при розрахунку суми недоплати за службу в нічний час позивач не враховував положення пункту 11 Розділу ІІ Порядку № 260, яким передбачено двогодинну перерву на відпочинок для поліцейських, які несуть службу в нічний час, що не включається в службовий час.

Щодо індексації грошового забезпечення, представник відповідача зазначив, що таке право виникло після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови № 782 від 18.10.2017, якою доповнено Порядок проведення індексації грошових доходів населення та передбачено право на індексацію особам, які проходять службу в лавах Національної поліції. Тому індексація грошового забезпечення поліцейських здійснюється після набрання чинності вказаною постановою, тобто з 24.10.2017 року. Відтак підстави для виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період відсутні.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 19.02.2016 року по 08.07.2019 року проходив службу в Управлінні патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

За період служби з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року позивачем, відповідно до розстановки сил та засобів, відпрацьовано 121 нічну зміну, що підтверджується листом Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 08.05.2020 року № 25з/41/21/02-2020.

Одночасно, позивача повідомлено про відсутність графіків нарядів та чергувань, а також довідки обліку несення служби в нічний час. Служба в нічний час позивача обраховувалась відповідно до розстановки сил та засобів відповідної роти, яка заступала на нічне чергування (згідно яких і було пораховано кількість нічних чергувань).

За час служби позивача, відповідачем доплат на службу в нічний час не здійснювалось.

Окрім того, позивач вказує, що відповідач, всупереч статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", не здійснив індексацію його грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 30.10.2017 року.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю, а також вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VІІІ.

За змістом положень частини десятої статті 62 цього Закону до гарантій професійної діяльності поліцейського віднесено право поліцейського на своєчасне і в повному обсязі отримання грошового забезпечення та інших компенсаційних виплат відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988 визначено, що Національна поліція з метою організації своєї діяльності фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України інших джерел, не заборонених законом, а також забезпечує ефективне і цільове їх використання.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988 грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Водночас, підпунктом 3 пункту 5 вказаної Постанови визначено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Відповідно до статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988, з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260).

Згідно з пунктом 3 Розділу І вказаного Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення (пункт 11 Розділу І Порядку № 260).

Відповідно до пункту 11 Розділу II Порядку № 260 поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні. Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.

Поліцейським, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в службовий час.

Поліцейським добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі) та не включається в службовий час.

Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.

Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.

Поліцейським, що залучалися до служби в нічний час, виплата доплати за службу в нічний час за минулий місяць здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.

Пунктом 15 Розділу І Порядку № 260 визначено, що у разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Отже, грошове забезпечення має бути виплачене поліцейському в повному обсязі не пізніше дня звільнення зі служби.

Як встановлено судом, за період з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року включно позивач відпрацював у загальній кількості 121 нічні зміни, що підтверджується наявним у матеріалах справи листом Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 08.05.2020 року № 25з/41/21/02-2020.

Разом із тим, відповідач не здійснював позивачу доплату за службу в нічний час, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988 та Порядком № 260.

Окрім того, суд наголошує, що посадовий оклад позивача відповідно до листа Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 08.05.2020 року № 25з/41/21/02-2020 та архівних відомостей визначено на рівні 2400 грн., відповідно до додатку № 8 до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988, однак у наведених позивачем розрахунках взято за основу посадовий оклад на рівні 2470 грн., що слугувало не вірному визначенню суми заборгованості доплати за службу в нічний час.

Враховуючи вказане, розрахунок заборгованості по доплаті за службу в нічний час здійснено за наступною формулою:

1) 2400 грн. (посадовий оклад позивача) поділити на кількість годин часу служби у відповідному місяці, виходячи з норми тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні, = годинна ставка за службу в нічний час у відповідному місяці;

2) кількість нічних змін позивача у відповідному місяці помножити на 8 год. (кількість годин часу служби в нічний час протягом зміни) = кількість годин фактичного часу служби в нічний час у відповідному місяці;

3) годинна ставка за службу в нічний час у відповідному місяці помножити на кількість годин фактичного часу служби в нічний час у відповідному місяці помножити на 35 % (встановлений законодавством розмір доплати в нічний час) = розмір доплати у нічний час у відповідному місяці в грошовому виразі.

Так, 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 168 (кількість годин фактичного часу служби за лютий 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 14,29 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 1 нічну зміну позивача у лютому 2016 року з них 35 % (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 40,01 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 175 (кількість годин фактичного часу служби у березні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 13,71 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 8 нічних змін позивача у березні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 307,10 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 168 (кількість годин фактичного часу служби у квітні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 14,29 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 6 нічних змін позивача у квітні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 240,07 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 152 (кількість годин фактичного часу служби у травні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 15,79 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 6 нічних змін позивача у травні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 265,27 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 159 (кількість годин фактичного часу служби у червні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 15,09 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 4 нічні зміни позивача у червні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 169,06 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 168 (кількість годин фактичного часу служби у липні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 14,29 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 6 нічних змін позивача у липні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 240,07 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 175 (кількість годин фактичного часу служби у серпні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 13,71 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 5 нічних змін позивача у серпні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 191,94 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 176 (кількість годин фактичного часу служби у вересні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 13,64 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 3 нічних змін позивача у вересні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 114,58 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 159 (кількість годин фактичного часу служби у жовтні 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 15,09 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 5 нічних змін позивача у жовтні 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 211,26 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 176 (кількість годин фактичного часу служби у листопаді 2016 року при 40 годинному робочому тижні = 13,64 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 4 нічні зміни позивача у листопаді 2016 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 152,77 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 159 (кількість годин фактичного часу служби у січні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 15,09 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 4 нічні зміни позивача у січні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 169,01 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 160 (кількість годин фактичного часу служби у лютому 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 15,00 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 5 нічних змін позивача у лютому 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 210,00 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 152 (кількість годин фактичного часу служби у квітні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 15,79 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 5 нічних змін позивача у квітні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 221,06 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 159 (кількість годин фактичного часу служби у травні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 15,09 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 8 нічних змін позивача у травні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 338,02 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 159 (кількість годин фактичного часу служби у червні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 15,09 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 6 нічних змін позивача у червні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 253,51 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 168 (кількість годин фактичного часу служби у липні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 14,29 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 7 нічних змін позивача у липні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 280,04 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 175 (кількість годин фактичного часу служби у серпні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 13,71 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 7 нічних змін позивача у серпні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 268,72 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 168 (кількість годин фактичного часу служби у вересні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 14,29 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 7 нічних змін позивача у вересні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 280,08 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 167 (кількість годин фактичного часу служби у жовтні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 14,37 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 5 нічних змін позивача у жовтні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 201,18 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 176 (кількість годин фактичного часу служби у грудні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 13,64 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 5 нічних змін позивача у листопаді 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 190,96 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 160 (кількість годин фактичного часу служби у грудні 2017 року при 40 годинному робочому тижні = 15,00 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 6 нічних змін позивача у грудні 2017 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 252,00 грн.;

- 2400 гривень (посадовий оклад позивача) поділити на 168 (кількість годин фактичного часу служби у січні 2018 року при 40 годинному робочому тижні = 14,29 грн. (годинна ставка за службу в нічний час) помножити на 8 год. (кількість годин фактичного часу служби в нічний час) помножити на 8 нічних змін позивача у січні 2018 року з них 35% (посадовий оклад з розрахунку за кожну годину служби в нічний час) = 320,10 грн.

Оскільки в грудні 2016 року та березні 2017 року позивачем відпрацьовано 0 змін, то доплата за службу в нічний час за вказаний період не розраховується.

Таким чином, згідно з розрахунком, заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді доплати за службу в нічний час за вищевказаний період становить у загальній сумі 4916,81 грн., а тому у цій частині позов є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення.

При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача на те, що позивачу виплачувалося грошове забезпечення в межах граничних розмірів такого грошового забезпечення, згідно із займаними посадами, які включають в себе всі складові та види грошового забезпечення поліцейських та схеми посадових окладів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988, оскільки у відповідності до вимог даної Постанови та положень Порядку № 260 - доплата за службу в нічний час є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення поліцейського, який входить до складу грошового забезпечення поліцейського, а обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час встановлений підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року № 988.

Стосовно посилань представника відповідача про можливість двохгодинної перерви для відпочинку поліцейським, які несуть службу в нічний час, яка не включається в службовий час, на переконання суду, у даному випадку не спростовують обґрунтованість розрахунку заборгованості за службу в нічний час, оскільки доказів надання такого часу відпочинку не надано.

Водночас, належним та допустимим доказом на підтвердження фактично відпрацьованого позивачем часу, є Довідка обліку фактичного часу служби в нічний час, за формою, визначеною у додатку 1 до Порядку № 260, яка, як зазначено у листі Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 08.05.2020 року № 25з/41/21/02-2020, відсутня.

Окрім того, суд враховує, що пункт 11 Розділу ІІ Порядку № 260 передбачає право, а не обов`язок поліцейського на перерву для відпочинку під час служби в нічний час до двох годин. При цьому, тривалість такої перерви може становити до двох годин (а не дві години рівно), що додатково свідчить про недоведеність доводів відповідача в цій частині.

Таким чином, оскільки відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) обов`язок доказування покладено на суб`єкта владних повноважень, суд не бере до уваги посилання відповідача на необхідність виключення зі службового часу роботи позивача в нічні зміни перерви на відпочинок та харчування.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 30.10.2017 року та стягнення з відповідача відповідної заборгованості, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 5 статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Вказана норма Закону є чинною з моменту прийняття Закону України "Про Національну поліцію".

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України № 1282-ХІІ від 03.07.1991 "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі також Закон №1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статті 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. До вказаної постанови внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782 та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.

За змістом пункту 4 вищевказаного Порядку сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У контексті наведеного суд відхиляє посилання представника відповідача, що індексація грошового забезпечення позивача повинна здійснюватися лише з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України "Про Національну поліцію" та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

При цьому, у силу положень частини 2 статті 8 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 року у справі № 823/2249/18.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що Департаментом патрульної поліції Національної поліції України допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за спірний період.

Положеннями частини 1 статті 245 КАС України визначено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 частини 2 вказаної статті).

Зважаючи на встановлення судом порушеного права, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його відновлення, суд вважає також за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 31.10.2017 року включно у сумі 3005,00 грн.

Щодо стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.07.2019 року по дату винесення рішення у даній справі включно, суд зазначає наступне.

Законом України "Про Національну поліцію" та іншими спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 року у справі № 825/66/16, постанова від 02.10.19 року у справі № 817/1227/18, постанова від 10.09.2019 року у справі № 814/2791/16, постанова від 19.06.2019 року у справі № 820/3312/17).

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Так, стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення, а у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні та при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України положення спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з служби в поліції.

Як уже зазначалось, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України.

Судом встановлено, що остаточного розрахунку з позивачем при звільненні не відбулося, що стало причиною виникнення спору між сторонами у даній адміністративній справі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13.05.2020 року по справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року у справі № 400/3151/19.

Відтак лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: невиплата належних працівнику при звільненні сум та проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

При цьому, суд враховує, що на необхідності проведення остаточного розрахунку, як обов`язкової підстави для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, також звернуто увагу у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012. Так, аналізуючи положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (пункт 2.2 вказаного Рішення).

З урахуванням викладеного суд вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачу сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності), а тому позовні вимоги про стягнення таких сум задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі № 240/10057/19, від 20.03.2020 року у справі № 240/12477/19 та від 02.04.2020 року у справі № 240/12037/19.

Окрім того, подібного висновку неодноразово доходив Верховний Суд у постановах від 18.06.2019 року у справі № 808/307/17, від 09.10.2019 року у справі № 805/1917/17-а, від 22.01.2020 року у справі 620/1982/19 та від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.

При вирішенні справи суд відхиляє доводи представника відповідача про недотримання позивачем тримісячного строку звернення до суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Адже згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, на яке посилається відповідач, тримісячний строк для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку необхідно обчислювати з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою, другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову частково.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним адміністративним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (на виконання ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 року про залишення позовної заяви без руху).

Проте, оскільки судом прийнято рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги, підстави для стягнення на користь позивача відповідних судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу у нічний час за період з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу у нічний час за період з 19.02.2016 року по 31.01.2018 року у сумі 4916,81 грн. (чотири тисячі дев`ятсот шістнадцять гривень вісімдесят одна копійка).

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 30.10.2017 року.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 19.02.2016 року по 30.10.2017 року включно у сумі 3005,00 грн. (три тисячі п`ять гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України (, адреса: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 15.10.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна