Справа № 520/7086/2020
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 вересня 2020 року № 520/7086/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Білової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ділбаряна А.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , перекладача - Маліх А.А., представників: позивача Іванова Д.А., відповідачів - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057), Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ) про скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної Служби України, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.05.2020 № 88-20;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 14.02.2020 року № 58;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем, ГУ ДМС в Харківській області, за результатами розгляду заяви позивача затверджено висновок від 14.02.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі вказаного висновку ГУ ДМС в Харківській області прийнято наказ від 14.02.2020 № 58 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 » у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою або відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач оскаржив вказане рішення до ДМС України, яка своїм рішенням від 05.05.2020 № 88-20 відмовила в задоволенні скарги позивача. Вважаючи вказані наказ та рішення відповідачів необґрунтованими, позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на неповне дослідження відповідачами ситуації в країні його походження.

Ухвалою суду від 22.06.2020 прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач, ДМС України, - не погодився з позовними вимогами, та надав до суду відзив, в якому зазначив, що позивач вдруге звертається до територіального органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами первинного звернення органом ДМСУ прийнято рішення від 15.06.2018 № 163-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було залишено в силі за результатами судового оскарження. При повторному зверненні до територіального органу міграційної служби та в ході співбесіди позивач не подав доказів і не навів доводів, котрі б засвідчували зміну обставин у країні його походження або хоча б найменшу наявність підстав для визнання або біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач, ГУ ДМС в Харківській області, - правом подання відзиву не скористався.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив про неналежне дослідження відповідачами інформації по країні походження, яка не врахована обома відповідачами.

Протокольною ухвалою суду від 02.09.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на відсутність підстав, передбачених для отримання позивачем міжнародного захисту, зазначив, що обставини відносно позивача з моменту його первинного звернення з заявою про надання статусу біженця не змінилися, отже відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, встановив такі обставини.

Позивач є іноземцем громадянином Іраку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сулейманія Республіки Ірак, за походженням курд, християнин за релігійними переконаннями, неодружений.

Позивач зазначає, що походить з сім`ї шляхетних мусульман, проте сам заявник з 2007 року змінив релігію та став християнином. Заявник здобув середню спеціальну освіту у 1990 році в коледжі м. Хавіджа та отримав спеціальність «Механік». З 2011 року працює перекладачем в міжнародній організації «Віblica».

За твердженнями позивача, батько та мати померли, брати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 станом на даний час перебувають в Іраку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в Україну прибув легально на навчання у листопаді 2015 року.

26.12.2016 позивач подав до ГУ ДМС в Харківській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №50.

Вказана заява була прийнята до попереднього розгляду, строк розгляду заяви продовжувався, з позивачем проведено три співбесіди.

24.05.2018 Головним управлінням ДМС в Харківській області було складено висновок про відсутність умов, передбачених п. 1 ст. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

15.06.2018 ДМС України було прийнято рішення №196-18 про відмову у визнанні іноземця біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення було оскаржене позивачем до Харківського окружного адміністративного суду (справа № 820/5089/18).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 у справі № 820/5089/18 в задоволенні позову позивача відмовлено. Зазначене рішення за результатами перегляду в судах апеляційної та касаційної інстанції залишено без змін відповідно Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 та Постановою Верховного Суду від 27.11.2019.

Залишаючи без змін рішення судів першої та другої інстанції, Верховний Суд погодився з їх висновками щодо того, що після зміни релігії у 2008 року іноземець тривалий час перебував у межах країни громадянської належності (до листопада 2015 року), до органів влади та правопорядку з приводу переслідувань, утисків, загрози життю і здоров`ю не звертався, обмежень та перешкод у веденні звичайного способу життя, практичній реалізації прав і свобод не мав. Таким чином, відсутні ознаки, які б свідчили про існування для позивача будь-якої загрози (сповідування християнства, зміна релігії, ведення активної діяльності релігійного характеру). Наведені іноземцем у даному конкретному випадку побоювання несуть очевидний характер уявних припущень, настання яких є вочевидь малоймовірними.

Права та обов`язки особи, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка втратила чи позбавлена статусу біженця або додаткового захисту, визначено статтею 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 вказаної статті Закону:

- особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов`язки, передбачені статтею 13 цього Закону;

- особа, яка отримала повідомлення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, скасування рішення про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" законних підстав для перебування в Україні.

27.01.2020 позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі-Управління) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований довідкою про звернення за захистом в Україні.

На момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме за ухиляння від виїзду за межі України після закінчення терміну перебування, про що Київським РВ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 000425 від 23.01.2020 (а.с. 72-73).

Як вбачається з копії заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 27.01.2020 позивач зазначив про нововиявлені побоювання зазнати переслідування в країні походження через зміну віросповідання у зв`язку з погіршенням ситуації в Іраку, а також вказавши про випадок нападу в м.Ербіль на директора організації, в якій він працює, що стався у 2019 році.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 05.02.2020, позивач зазначив, що вирішив покинути країну походження, коли зрозумів, що небезпека очікує його від будь-якого мусульманина.

Відповідачем, ГУ ДМС у Харківській області, за результатами розгляду заяви позивача затверджено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.02.2020.

Наказом від 14.02.2020 № 58 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 » відповідач відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою або відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

14.02.2020 позивач отримав від ГУ ДМС в Харківській області повідомлення про прийняття за його заявою рішення №10 від 14.02.2020 про відмову в оформленні документів.

Позивач не погодився з наказом №58 від 14.02.2020 та направив скаргу на нього від 20.02.2020 до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ територіального органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги відповідачем, ДМС України, складено висновок від 05.05.2020 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаному висновку відповідач зазначив, що ситуація з правами новонавернених Християн в Іракському ОСОБА_5 не погіршилась. Що стосується ситуації із директором з перекладів організації «Віblica» в 2019 році, яку наводить заявник, заявник мав змогу надати вказану інформацію при розгляду справи № 820/5089/18 до Верховного суду, засідання якого відбулося у листопаді 2019 року, проте будь-яких посилань на зміну умов в країні походження на момент розгляду справи позивачем до суду надано не було. Також щодо вказаної ситуації до територіального органу ДМС не було надано будь-яких документальних доказів чи підтверджень, що вказана ситуація дійсно мала місце та має відношення до заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

26.05.2020 позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській області №46 від 21.05.2020 в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 05.05.2020 №82-20 про відхилення його скарги на наказ ГУ ДМС України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.02.2020 № 58.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу спірних наказу та рішення, на відповідність вимогам ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , позивач змінив своє віросповідання з ісламу на християнство. Позивач зазначив, що він почав цікавитись християнством, познайомившись з другом Аюбом, який розповів йому про Біблію, у 2007 році заявник вперше помолився у церкві, а вже охрещений був у 2008 році, про що свідчить копія свідоцтва про хрещення від 22.11.2015 № 52.

Позивач також зазначив, що в разі повернення до Іраку, його життя та свобода будуть перебувати у небезпеці через можливість заподіяння шкоди з боку родини та ісламських організацій. За даними співбесіди після обряду хрещення заявник безкоштовно працював менеджером з фінансів у церкві, виправляв помилки в перекладі Біблії на курдську мову, а потім став працювати перекладчем: «эти переводы мне давал профессор ОСОБА_6 . Первые несколько месяцев я работал бесплатно, просто помогал, через несколько месяцев мне предложили работу в качестве переводчика…».

Як зазначив позивач, його родина належить до шанованих у мусульманському світі людей та має вагомий вплив у місті Сулейманія, його діди були імамами та побудували власну мечеть. За словами заявника, загроза його безпеці з боку родини почалась після смерті батька: «семья была против меня, мой отец был не рад, но я его сын и он меня принял, однако отношение с моей семьей было резко негативным. Я работал с двоюродным братом, у нас был общий бизнес, мы продавали металлы, в итоге я потерял около 11 тысяч долларов США. Он отказался со мной работать, сказав, что весь доход, который я ему принесу это будут грязные деньги».

Під час співбесіди, позивач зазначив, що його брат ОСОБА_3 намагався його отруїти. До матеріалів особової справи позивач надав копію медичного висновку від 07.09.2016 щодо перебування у лікарні з 10.06.2015.

Окрім проблем з родиною, заявник побоюється переслідувань з боку ісламських організацій, які переслідують тих, хто змінює релігію, а також, тих хто має відношення до будь-яких просвітницьких організацій.: «Различные экстремистсткие исламские организации угрожали нашей организации через газеты и статьи. Они не могли угрожать нам на прямую, так как они не знали где мы находимся». У заяві-анкеті зазначається наступне: «Многие экстремистские военизированые организации в нашем регионе и стране ненавидят христианские писания. Они угрожают всем, кто работает в этой сфере, особенно это касается тех, кто отошел от ислама».

Заявник працює перекладачем у Міжнародному біблійному Товаристві Віblica, перекладає святе Письмо. У якості доказу надав копію посвідчення, строком дії до 31.12.2016.

Всі вказані обставини повідомлялися позивачем органу державної міграційної служби та оцінювалися ним під час розгляду первинної заяви позивача та прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в обґрунтування повторного звернення до органу ДМС зазначив, що у порівнянні з минулою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, значно погіршилась ситуація у країні його громадянської належності. Так, у країні громадянської належності позивача існує ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації збройного конфлікту, систематичне порушення прав людини та загроза життю, безпеці та свободі через застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також позивач зазначив, що його можуть переслідувати за зміну релігії з ісламу на християнство, за що його точно будуть переслідувати, уб`ють, піддадуть тортурам та нелюдському поводженню. Також, на думку позивача, його будуть переслідувати через роботу перекладачем Біблії.

Судом встановлено, що на момент подання 27.01.2020 заяви до ГУ ДМС в Харківській області позивач перебував на території України нелегально, було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 000425 від 23.01.2020 та притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі Постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 000426 від 23.01.2020.

Таким чином, позивач повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту після того, як втратив підстави легального перебування на території України.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необхідно додавати документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідування можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності або країні постійного проживання.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону№ 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію, який зазвичай надається громадянам цієї країни. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни є доступним та відсутні підстави для відмови в наданні такого захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Судом встановлено, що позивач повторно звернувся за отриманням міжнародного захисту після прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд зазначає, що твердженням позивача стосовно переслідування з боку членів родини вже була надана оцінка під час розгляду його заяви про надання статусу біженця, яка була подана у 2016 році. Так само, обставини його отруєння вже зазначалися ним під час первинного звернення за міжнародним захистом. Як під час первинного звернення до територіального органу державної міграційної служби України, так і під час подання повторної заяви у 2019 р., позивач посилався на загальну нетерпимість в Іраку до осіб, які змінили віру.

В своїх поясненнях в судовому засіданні позивач не назвав жодного конкретного випадку застосування або загрози застосування насильства відносно себе, всі його пояснення містили загальні твердження про нетерпимість до новонавернених християн в Іраку. Позивач зазначив, що інформація про напад на керівника організації Biblica в м.Ербіль, що стався у 2019 році, відома йому від іншого перекладача Длера, сам директор йому про це не повідомляв, як зазначив позивач, мабуть боїться. При цьому пояснив, що керівник організації не перебуває на території Іраку, виїхав до країни своєї громадянської належності Великої Британії, спілкується з членами організації з робочих питань 2-3 рази на тиждень шляхом проведення скайп-конференцій. Будь-яких доказів того, що вказаний напад дійсно мав місце (повідомлення ЗМІ, інтернет-видань, тощо), позивач не надав.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 27 листопада 2019 по справі № 820/5089/18, після зміни релігії у 2008 році позивач тривалий час перебував у межах країни громадянської належності, а саме до листопада 2015 року, до органів влади та правопорядку з приводу переслідувань, утисків, загрози життю і здоров`ю не звертався, обмежень та перешкод у веденні звичайного способу життя, практичній реалізації прав і свобод не мав.

Відповідно до Директиви Ради Європейського Союзу ««Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 (Пункт 5 статті 4) заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу, і обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З первинною заявою про міжнародний захист позивач звернувся більше ніж через рік після прибуття в Україну, тобто не як можливо раніше. Підстав зволікання за зверненням до територіального органу державної міграційної служби позивач не пояснював.

З огляду на зазначене, твердження позивача про виїзд з країни громадянської належності через погрози та утиски за релігійною ознакою не виглядає правдоподібним.

Щодо роботи позивача в організації Biblica суд зазначає, що вказані обставини не створюють підстав для побоювання особистого переслідування позивача, оскільки за його власними поясненнями в судовому засіданні вказана організація не має офісу в Іраку та, зокрема, у рідному місті позивача. Діяльність членів організації щодо перекладів відбувається шляхом спілкування через мережу Інтернет, особистих контактів члени організації як між собою, так і з керівником не підтримують. Жодних підтверджень оприлюднення особистих даних позивача як перекладача цієї організації при поданні як первинної, так і повторної заяви не надавалося. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що діяльність організації Biblica не створює самостійних підстав для виникнення побоювань переслідування позивача як особи, яка змінила релігію.

З матеріалів справи судом також встановлено, що відповідачем під час вирішення заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проведено поточний аналіз інформації по країні походження заявника за період, починаючи з моменту повторного звернення позивача і до дати винесення наказу від 14.02.2020 № 58, з урахуванням посилань позивача на зміну ситуації в країні.

В результаті проведення такого аналізу, відповідачем, ГУ ДМС в Харківській області, була врахована наступна інформація щодо регіону проживання в країні походження позивача.

За даними Рекомендацій з питань міжнародного захисту відносно осіб, що рятуються втечею з Республіки Ірак: В Іраку проживають різні етнічні групи, в тому числі араби, курди, Туркмени, громадяни африканського походження (звані «чорними іракцями»), цигани,бедуїни тощо. Крім того, є громади різних християнських конфесій. Кримінальне право не забороняє звернення з ісламу до християнства (або будь-яку іншу релігію), проте закон не передбачає юридичного визнання зміни релігійного статусу особи. Тому в посвідченні особи державного зразка звернений в іншу релігію власник документа все одно буде зазначатися як «мусульманин». В Іраку про випадки публічного звернення з ісламу в християнство повідомляється дуже рідко. Повідомляється, що ті, хто змінює свою релігію, зберігають свою віру в таємниці, враховуючи широко поширене вороже ставлення до звернених з ісламу в іракському суспільстві і той факт, що сім`ї і племена напевно розцінюють звернення одного зі своїх членів як образу їх колективної честі.

У доповіді WorldWatchМоnitor від 14 червня 2017 року йдеться про те, що новонавернені в християнство збільшують число віруючих в Іраку; респондент пояснює це реакцією на ІГІЛ. У звіті Комісії згадується тільки одна людина, яка зіткнулася з проблемами через свою ідентифікаційну карту.

За даними американської суспільної радіоорганізацїї, у 2017 році в країну повернулися 37 тис. християн. З моменту проголошення перемоги над терористами на всій території країни повернулися понад 4 тисячі сімей християнських біженців. Християнська церква вживає заходів для зняття міжконфесійної напруженості в суспільстві. Зокрема, будуються коледжі для спільного навчання християн і мусульман. У березні 2018 р іракський халдейский патріарх Луї Сакобув номінований на Нобелівську премію миру за діяльність по підвищенню обізнаності про переслідування християн в Іраку.

Інформаційне агентство CNLNEWS вказує: «Робота над перекладом Біблії на мову сорані зайняла 28 років. Над перекладом працювали перекладачі з Сhurch Мission Society (СМS) в партнерстві з Вiblica (колишнє Міжнародне Біблійне Товариство). Останні вісім років група перекладачів працювала безпосередньо в Іраку в тісній співпраці з місцевими курдами. Щоб досягти більш повної точності перекладу, вони досліджували стилі письма, звіряли написання імен і провели повний огляд Старого та Нового Завітів».

У заяві-анкеті заявник також зазначає, що побоюється повернення в країну громадянської належності через загальну ситуацію в країні: «я могу быть случайно убит в результате боевых действий между США и ОСОБА_7 . В Ираке сейчас небезопасно для любого человека, так как люди протестуют против войны и действий властей...» (заява анкета від 27.01.2020).

За інформацією Центру новин ООН: «Постійний представник США при ООН ОСОБА_8 згодна з тим, що, що Ірак знаходиться на роздоріжжі. Вона нагадала, що учасники іракських акцій протесту скандували «суніти, шиїти, туркмени, християни і єзиди - ми всі іракці!». «Ці гасла дозволяють сподіватися на те, що Ірак може стати країною, в якій не буде міжконфесійних зіткнень, корупції і не буде грати роль вплив ззовні», - підкреслила постпред США».

Як повідомляє новинний сайт про події в курдському регіоні: «Тисячі християн по всьому Курдистану готуються до святкування Різдва на спеціальних заходах, організованих в церквах. Як повідомив в інтерв`ю "ВаsNews" голова відділу у справах християн провінційної ради ОСОБА_9 , вже завершені всі приготування в 98 місцевих храмах. Шілмон подякував владі Регіонального уряду Курдистану (КРГ) і силам безпеки провінції за допомогу в організації заходів. Курдистан є притулком в тому числі для великої кількості іракських переміщених осіб і сірійських біженців, які покинули свої рідні райони через насильство і релігійну дискримінацію».

Щодо посилання представника позивача на оновлену інформацію по країні походження позивача стосовно переслідувань в Іраку новонавернених християн суд зазначає таке. Представник позивача в судовому засіданні наголошував, що у зв`язку з тим, що раніше були більш нагальні проблеми у сфері захисту прав людини в Іраку, інформація стосовно переслідування саме новонавернених християн не була предметом дослідження правозахисних організацій. І тільки після 2018 року з`явилися нові дослідження та повідомлення стосовно відповідних переслідувань.

Тобто, в такому випадку, мова йде не про зміну ситуації у країні походження, а про обсяг публікації про це у засобах масової інформації та дослідженнях правозахисних організацій.

Посилання на Рекомендации по вопросам международной защиты в отношении лиц, спасающихся бегством из Республики ОСОБА_10 , травень 2019, в яких зазначено, що «УВКБ ООН считает, что лица, обратившиеся из ислама в христианство, скорее всего нуждаются в международной защите в качестве беженцев на основании их религиозной принадлежности в зависимости от индивидуальных обстоятельств», саме по собі не може бути розцінено як достатнє підтвердження обґрунтованості повторної заяви позивача саме враховуючи індивідуальні обставини його справи, зокрема, повторність звернення, розгляд його первинної заяви по суті, використання судового порядку оскарження прийнятих рішень, недоведеність зміни умов в країні походження саме після завершення такого оскарження.

Суд зазначає, що до повторної заяви позивачем додані та у позовній заяві представником позивача зроблені посилання на повідомлення у засобах масової інформації та аналітичні матеріали щодо переслідування християн у світі, які містять в основному загальну інформацію про тенденції щодо таких переслідувань в межах певного регіону або у світі в цілому, а також про спалахування протестів проти корупції та з економічних питань. Вказані повідомлення не містять інформацію щодо поширення утисків або насильства стосовно християн саме в Іракському Курдистані.

Зокрема у доповіді, оприлюдненій ВВС NEWS 03.05.2019, зазначається, що коментуючи висновки доповіді, голова Ради Британських евреїв Марі ванн дер Зіль сказала, що: «будь то авторитарные режимы или нетерпимость, скрывающаяся за якобы религиозными убеждениями, подобные доклады напоминают нам, что на свете множество мест, где христиане сталкиваются с ужасающим уровнем насилия, издевательства и притеснениями».

У статті, оприлюдненій виданням REFWORLD 05.11.2019 зазначається: «напомним, что месяц назад ОСОБА_10 охватила волна антиправительственных протестов. Люди требуют, чтобы власти приняли меры по борьбе с коррупцией и безработицей. Протесты сопровождаются насилием и столкновением демонстрантов с полицией.

Генеральный секретарь ООН, комментируя акции протеста, происходящие в ряде стран мира, призвал силы безопасности государств действовать с максимальной сдержанностью и в соответствии с международными стандартами в области прав человека. Он же призвал участников демонстраций воздерживаться от насилия. Глава ООН настоятельно рекомендовал всем мировым лидерам прислушаться к людям и заняться решением их насущных проблем».

З огляду на зазначене, слід прийти до висновку, що доказів саме зміни ситуації в Іраку у 2016-2019 роках щодо переслідувань новонавернених християн позивачем при повторному зверненні за міжнародним захистом не наведено, а відповідачами не встановлено. Більш того, суд бере до уваги посилання представника відповідачів на те, що регіон Іраку Курдистан є найбільш толерантним в країні з точки зору відношення до осіб, які сповідують різні релігії, а також відсоток проживаючих там християн є найбільшим по країні.

Суд зазначає, що звернення позивача за міжнародним захистом у 2019 році є повторним, первинна заява позивача була розглянута органами міграційної служби по суті з проведенням декількох співбесід та з прийняттям остаточного за процедурою рішення про відмову у визнані позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення залишено в силі за результатами судового оскарження та перегляду як апеляційною, так і касаційною інстанціями. Тобто, обґрунтованість прийнятого рішення була підтверджена найвищою судовою установою України.

З огляду на зазначене, суд вважає цілком обґрунтованим та прийнятним обрання відповідачем, ГУ ДМС у Харківській області, порядку розгляду заяви ОСОБА_1 на стадії прийняття рішення про оформлення документів, а не на стадії прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Саме під час вирішення питання щодо наявності підстав для оформлення документів для визнання біженцем ГУ ДМС у Харківській області мало можливість надати оцінку обставинам, які за твердженням позивача, були новими відносно первинно поданої ним заяви.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що причиною звернення позивача з повторною заявою не є потреба в захисті шляхом визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а спроба легалізації на території України.

З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення, з урахуванням перебування судді у відрядженні, виготовлено 15 жовтня 2020 року.

Суддя Білова О.В.