Справа № 340/1384/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

12 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 340/1384/20

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,
розглянувши в порядку
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року (головуючий суддя Брегей Р.І.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач), в якому просив суд:

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій починаючи з 22 березня 2018 року по день остаточного розрахунку, виходячи з середньої заробітної плати на день звільнення

В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що після звільнення Позивача зі служби Відповідач на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 у справі №340/2971/19 здійснив нарахування та виплату Позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки. Оскільки рішення суду виконано 13.04.2020, Відповідач мав нарахувати та виплатити Позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.03.2018 по 13.04.2020 (день фактичного розрахунку) відповідно до ст. 117 КЗпП України. Втім, військова частина виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не провела, що і слугувало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі №340/1384/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії задоволено (а.с. 33-37).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 43-51).

В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви Позивача відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 березня 2018 року наказом військової НОМЕР_2 частини №6 Позивача звільнено з військової служби (а.с.8).

Військова частина НОМЕР_2 була перейменована у військову частину НОМЕР_1 .

12 лютого 2020 року Кіровоградський окружний адміністративний суд у справі №340/2971/19 прийняв рішення, яким визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 березня 2018 року.

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 березня 2018 року (а.с.13-17).

13 квітня 2020 року Військова частина НОМЕР_2 на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/2971/19 сплатила Позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік у розмірі 15353,74 грн. (а.с.12).

Встановивши, що у день остаточного розрахунку (13.04.2020) військовою частиною виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не проведено, Позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки суд задовільнив позов про зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію у повному обсязі, то у військової частини виник обов`язок виплатити заробіток за період з 23 березня 2018 року по 13 квітня 2020 року, при цьому,рішення суду про стягнення компенсації не є перешкодою у застосуванні приписів статті 117 КЗпП України, про що зроблено правовий висновок Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні з військової служби, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Разом з цим, колегія суддів бере до уваги те, що оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду.

Статтею 117 КЗпП України не регулюються правовідносини, коли спірним є питання не розміру виплати, а самого права особи на певні виплати при звільненні.

Апеляційний суд вважає, що спір стосовно розміру належних працівникові для виплати сум і спір щодо права працівника на виплату йому певних сум не є тотожними, оскільки в першому випадку право працівника на певну категорію виплати (надбавка, компенсація, допомога) не оспорюється, а спірним є лише питання розміру такої виплати, в другому ж випадку спірним є питання, чи має право особа взагалі на певну виплату, а розмір такої зазвичай не є спірним, оскільки нарахування цієї виплати взагалі ще не здійснювалось.

При цьому, розмежування у статті 117 КЗпП України спорів про розмір виплати та про право на виплату є логічним з огляду на те, що за своєю правовою природою виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є відповідальністю роботодавця за таку несвоєчасність, а частина 2 статті 117 КАС України на підтвердження цього містить посилання щодо необхідності встановлення у спірних відносинах вини роботодавця.

З такого визначення правової природи спірної виплати виходить у своїх постановах і Верховний Суд.

У спірних відносинах у справі №340/2971/19 проблемним питанням була наявність у Позивача самого права на виплату при звільненні грошової компенсації за невикористану відпустку, при цьому, колегія суддів зауважує, що це питання було спірним і неоднозначним по всій території України, що підтверджується розглядом Верховним Судом зразкової справи №620/4218/18. Необхідність розгляду такого спору як зразкової справи була викликана неоднозначними положеннями законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та суперечливою судовою практикою з цього питання.

Зазначені обставини свідчать про те, що в день звільнення Відповідачем не було виплачено Позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у зв`язку з тим, що за його переконанням Позивач не мав законного права на виплату такої компенсації. Вирішення Верховним Судом зразкової справи з аналогічних правовідносин підтверджує їх спірний характер і об`єктивну наявність проблеми з цього питання на території всієї країни.

З аналізу вищенаведеного випливає те, що положеннями статті 117 КАС України, які застосував суд першої інстанції у даній справі, спірні правовідносини не регулюються, оскільки предметом спору в адміністративній справі №340/2971/19, за результатами розгляду якої Військова частина НОМЕР_2 була зобов`язана нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, був не розмір належних Позивачу при звільненні сум, а саме право на виплату Позивачу компенсації за невикористану відпустку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі №340/1384/20 скасувати.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов