Справа № 300/2667/20
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху
"12" жовтня 2020 р. справа № 300/2667/20
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) 06.10.2020 звернувся в суд із вказаним адміністративним позовом.
Пунктами 3, 5 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує:
- чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
- позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
З`ясовуючи відповідність адміністративного позову вимогам, визначених в КАС України, в першу чергу необхідно вказати, що за змістом частини 3 статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Судові витрати за приписами частин 1 та 2 статті 132 КАС України складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року за №3674-VI (надалі по тексту також - Закон №3674-VI) судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору (частина 8 статті 160 КАС України).
Як слідує із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вказав про звільнення його від сплати судового збору на підставі пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", на підтвердження чого долучив копію посвідчення серії НОМЕР_2 від 03.04.2019, згідно з яким він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.
З`ясовуючи обставину дотримання позивачем вимог процесуального закону суддя відзначає, що статтею 5 Закону України "Про судовий збір" встановлюються пільги щодо сплати судового збору.
Так, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.
Статтею 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Із змісту матеріалів справи та доводів позивача суддя не можливо встановити, і ОСОБА_1 не підтверджено, до яких осіб з інвалідністю внаслідок війни він належить.
Разом з тим, статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначені пільги особам з інвалідністю внаслідок війни, проте пільг стосовно сплати судового збору для ветеранів війни-інвалідів вказана правова норма не містить.
При цьому, приписами статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" зокрема встановлено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Втім, на переконання судді, вказана норма Закону не поширюється на ОСОБА_1 в даній справі, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що такі не стосуються питань пов`язаних з його соціальним захистом, визначених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а стосується відмови відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, право на яку, як вважає позивач, гарантовано Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей''.
За таких обставин, змісту спірних правовідносин і прав, на відновлення яких позивач звертається із адміністративним позовом, ОСОБА_1 не відноситься до осіб звільнених від сплати судового збору, визначених пунктом 8 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".
Також суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.06.2019 у справі №809/1828/16, згідно яких посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 17.01.2018 (за тим самим номером і серією, але іншою датою видачі), яке передбачає пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (інвалід ІІІ групи), не є доказом того, що позивач має пільги, передбачені статтею 5 Закону України "Про судовий збір".
Важливо відмітити й те, що долучена позивачем копія посвідчення серії НОМЕР_2 від 03.04.2019, згідно з яким він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, свідчить про дійсність такого посвідчення тільки до 01.05.2020. Документів, які б вказували на продовження терміну дії посвідчення позивачем не подано. А отже коментоване посвідчення не може бути належним доказом щодо звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання до суду 06.10.2020 адміністративного позову про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту також - відповідач) щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральну шкоду в розмірі 1 000,00 гривень.
Окрім вказаного, така копія посвідчення є неналежної якості, візуальне відтворення інформації на якій не дає можливості встановити точний зміст такого документа, в тому числі встановлення зображенням обличчя особи на фотокартці власника посвідчення.
Таким чином, в даному випадку правових підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору немає.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Ставка судового збору за подання фізичною особою до суду адміністративного позову немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір").
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який вступив в дію з 01.01.2020, встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць з 1 січня 2020 року складає 2 102,00 гривень.
Із змісту позовних вимог слідує, що позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки та зобов`язати відповідача виплатити таку допомогу за вказаний період;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000,00 гривень.
Згідно пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Таким чином, суддя вважає, що ОСОБА_1 заявлено дві позовні вимоги: майнового і немайнового характеру.
При цьому, враховуючи положення пункту 13 частини 2 статті 3 і пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" позивач повинен сплатити судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 840,80 гривень, як за одну позовну вимогу немайнового характеру.
Перевіряючи позовну заяву ОСОБА_1 на відповідність вимогам КАС України щодо строків звернення до суду із вказаним позовом, суд виходить із такого.
Зокрема, частиною 6 статті 161 вказаного Кодексу визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
За приписами частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Як слідує із змісту адміністративного позову, позивач просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті йому одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язати виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнути моральну шкоду в розмірі 1 000,00 гривень.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 стверджує, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017, залишеною без змін постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 09.01.2020 у справі №809/1489/16, позивачу відмовлено в задоволенні вимог, заявлених до Військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні за період до 2000 року, оскільки така допомога повинна виплачуватись Військовою частиною НОМЕР_1 , тобто за попереднім місцем проходження військової служби в серпні 2000 року.
Досліджуючи такі доводи позивача, суддею встановлено наступне.
Як свідчить зміст постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що позивач при попередньому звільненні у 2000 році набув право на отримання одноразової грошової допомоги.
При розгляді матеріалів позовної заяви від 06.10.2020, суддею встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 25.04.2020 про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 1985 року по 2000 рік включно. Втім відповідач листом від 30.04.2020 за №350/484/1/699 відмовив позивачу у виплаті такої допомоги, оскільки вище коментованими рішеннями не зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплачувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні.
Отже, предметом даного адміністративного спору є виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, яка на переконання судді, не входить до структури заробітної плати.
Так, як свідчить зміст описової частини коментованих вище рішень суду апеляційної і касаційної інстанції, на які посилається позивач, якими встановлено обставину набуття певного права на виплату допомоги, наказом заступника Міністра оборони України командувача Військово-Повітря-них Сил України №0320 від 09 серпня 2000 року (по особовому складу) капітана ОСОБА_1 , юрисконсульта військової частини НОМЕР_4 , було звільнено з військової служби у запас за пунктом 65 підпункт ''В'' (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу.
В подальшому такий наказ в судовому порядку визнано протиправним та скасовано.
Як вважає позивач, рішеннями судів встановлено ''набуття ним права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні у 2000 році''. Виходячи із цього, ОСОБА_1 у даному позові ставить питання про стягнення із військової частини НОМЕР_1 такої допомоги за період 1985-2000 років військової служби.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей'' (в редакції закону станом на серпень 2000 року, період першого звільнення позивача) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
На відміну від вказаного, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 КЗпП України, частина 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці").
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини рішення). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення).
Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення у 2000 році позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії,
пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
При цьому, як свідчить зміст пунктів 3.6. і 3.8 Інструкції одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно діючим законодавством і суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці.
Отже, одноразова грошова допомога і вихідна допомога при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60).
Окрім того, суддя звертає увагу на те, що вихідна допомога при звільненні має разовий характер.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також - КЗпП України) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Виходячи із коментованих вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду ''грошова допомога при звільненні з військової служби за станом здоров`я'' відрізняється за юридичною змістом від ''заробітної плати'', а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до грошової допомоги, право на яке визначено частиною 2 статті 15 Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей''.
Окремо, в контексті вказаного слід відрізняти юридичний зміст і поняття ''заробітна плата'' (частина 2 статті 233 КЗпП України) та ''виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення'' (статті 116, 117 КЗпП України).
В частині першого, йде мова про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати не залежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення - без обмеженням будь-яким строком.
Щодо другого, визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних на день звільнення. При цьому, суми, які належні на день звільнення поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими згідно розділу І та ІІ Інструкції), і виплати, які такими не являються (розділ ІІІ Інструкції). У відношенні до останніх працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом.
Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом із тим суддя акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).
У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Даний позов зареєстрований в Івано-Франківському окружному адміністративному суді 06 жовтня 2020 року.
При цьому, такий позов не містить жодних обґрунтувань щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду в період з 09.08.2000 по 06.10.2020, тобто більше 20 років.
Таким чином, виходячи із приписів частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції на момент звільнення) позивач був обізнаний про обов`язок відповідача щодо виплати грошової допомоги при звільненні.
Разом з тим, посилання позивача у позовній заяві на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 січня 2020 року, свідчать про обізнаність позивача щодо наявності у останнього права на отримання одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні у 2000 році.
Більше того, відмову у виплаті такої допомоги позивач отримав від відповідача ще 30.04.2020.
Проте, до суду, як зазначено вище, з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 06 жовтня 2020 року, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, визначеного частиною 5 статті 122 КАС України.
Позивачем на виконання вимог частини 6 статті 161 КАС України не додано до позову відповідної заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.
Зважаючи на вказане, позовну заяву подано без додержання вимог частин 3, 6 статті 161, частини 1 статті 123 КАС України.
За приписами частин 1, 2 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
У зв`язку із викладеним, відповідно до частин 1, 2 статті 169 КАС України позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачу строк, достатній для усунення недоліків шляхом приведення у відповідність адміністративного позову до вимог, встановлених частинами 3 і 6 статті 161 КАС України.
На підставі наведеного, керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 171, частиною 2 статті 169 та статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні за період 1985-2000 роки, зобов`язання виплатити таку допомогу за вказаний період та стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000,00 гривень, - залишити без руху.
2. Встановити позивачу з дня вручення цієї ухвали десятиденний строк для усунення вказаних в описовій частині ухвали недоліків шляхом приведення у відповідність адміністративного позову до вимог, встановлених частинами 3 і 6 статті 161 КАС України:

3. Необхідно надати (долучити) до позовної заяви:
3.1. квитанцію про сплату судового збору в розмірі 840,80 гривень або належні документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
3.2. заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних підстав для поновлення такого строку та докази причин його пропуску.
Роз`яснити, що в разі не усунення недоліків у вище зазначений строк позовна заява буде повернена позивачу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.