Справа № 260/958/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/958/20 пров. № А/857/10607/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участю секретаря судового засідання Савки С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року (головуючого судді Гаврилка С.Є., ухвалену у відкритому судовому засіданні о 12 год. 00 хв. в м. Ужгород) у справі №260/958/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.04.2020 звернулася в суд з позовом до Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (судом замінено на правонаступника - Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) в якому просить поновити строк на оскарження рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2015 у зв`язку із пропуском строку по поважній причині, визнати неправомірними дії заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мирона Гайданки щодо безпідставної відмови у задоволенні звернення про відновлення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2014 по примусовому виконанні судового рішення про поновлення її на роботі, скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2015 та зобов`язати відновити виконавче провадження у встановлений строк, понесені судові витрати стягнути з відповідача.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що пропущено строк на подання до суду позовної заяви із поважних причин, оскільки перебувала періодично на амбулаторному та стаціонарному лікуванні з 26.12.2019 по 12.05.2020 і відповідь на скаргу від 24.03.2020 адресовану відповідачу отримано 02.04.2020.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача адвокат Штефанюк І.М. засобами електронного зв`язку подав до апеляційного суду клопотання в якому вказав, що на вказану дату бере участь як захисник у розгляді кримінального провадження у той час позивач через стан здоров`я та ризиків пов`язаних із пандемією коронавірусу не може прибути в судове засідання, просить розглянути апеляційну скаргу без його участі та позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України, не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.03.2014 по справі № 807/268/13-а скасовано та прийнята нова, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області № 4-о від 02.01.2013р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління праці та соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області з 02.01.2013р.; стягнено з управління праці та соціального захисту населення Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області в користь ОСОБА_1 48609,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування прибуткового податку (податку на доходи фізичних осіб) та інших обов`язкових платежів та 2500,00 грн. понесених витрат на правову допомогу.

06.11.2014 подано до виконання рішення суду до відділу примусового виконання рішень разом із заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження та 07.11.2014 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу.

23.02.2015 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника в особі Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області у зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин.

10.03.2015 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника у подвійному розмірі у зв`язку з повторним невиконанням рішення суду без поважних причин.

09.04.2015 головним державним виконавцем відділу ПВР Вудмаска М.Ф. внесено подання начальнику Перечинського РВ УМВС України у Закарпатській області про притягнення до кримінальної відповідальності за невиконання даного рішення суду т.в.о. голови Перечинської РДА Бібена І.І.

Постановою про закінчення виконавчого провадження головного державного виконавця відділу ПВР управління ДВС Головного управління юстиції у Закарпатській області № 45377199 від 10.04.2015, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №807/268/13-а виданого 30.10.2014 - закінчено.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 відмовлено в задоволенні заяви Перечинської районної державної адміністрації про відстрочення виконання рішення суду.

26.02.2020 позивач вважаючи протиправними дії державного виконавця щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2015, звернулася зі скаргою про незаконність рішення державного виконавця до заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції-начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мирона Гайданки.

Листом № 4-90/12.1-15/778 від 24.03.2020 заступник начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції-начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мирон Гайданка відмовив у задоволенні звернення про відновлення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2014 по примусовому виконанні судового рішення про поновлення позивача на роботі, який позивач отримала 02.04.2020.

Вважаючи неправомірними рішення та дії державного виконавця позивач звернулася до суду з даним позовом.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду, наведені в позовній заяві причини пропуску даного строку є неповажними, інших підстав для поновлення строку не встановлено.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Виконання рішення суду, яке набрало законної сили здійснювалося відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (що діяв на момент винесення оскаржуваної постанови від 10.04.2015 №45377199; далі Закон №606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 статті 8 Закону №606-XIV передбачено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

За змістом частини 1 статті 17 Закону №606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частиною 3 статті 75 Закону №606-XIV передбачено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Матеріалами справи підтверджується, що 10.04.2015 постановою головного державного виконавця відділу ПВР управління ДВС Головного управління юстиції у Закарпатській області № 45377199 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №807/268/13-а виданого 30.10.2014.

14.04.2020 ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовними вимогами до Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області просить визнати неправомірними дії заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мирона Гайданки щодо безпідставної відмови у задоволенні звернення про відновлення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2014 по примусовому виконанні судового рішення про поновлення її на роботі та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2015 та зобов`язання відновити виконавче провадження у встановлений строк.

Однак колегія суддів вважає, що вимоги зводяться до скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2015, яка була винесена після винесення постанов про накладення штрафу на боржника в особі Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області у зв`язку з невиконанням рішення суду без поважних причин від 23.02.2015 та постанови про накладення штрафу на боржника у подвійному розмірі у зв`язку з повторним невиконанням рішення суду без поважних причин від 10.03.2015, а 09.04.2015 головним державним виконавцем відділу ПВР Вудмаска М.Ф. внесено подання начальнику Перечинського РВ УМВС України у Закарпатській області про притягнення до кримінальної відповідальності за невиконання даного рішення суду т.в.о. голови Перечинської РДА Бібена І.І., тобто вчинені дії згідно пункту 11 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV.

Згідно із частинами 1, 2 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Тобто, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження дій виконавця законодавством встановлено спеціальний 10-денний строку, який обчислюється з дня вручення постанови. При цьому, слід ураховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Наслідки пропущення строку звернення визначені у статті 123 КАС України, зокрема, частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважність причин пропуску строку звернення до суду може бути обґрунтовано та врахована судом у випадку наявності обставин, що є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 826/17879/17.

Апеляційний суд також враховує лист Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області від 10.06.2020 №Ч-64/04-12 адресований ОСОБА_1 , щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014, справа № 876/4316/14, в частині поновлення на посаді начальника управління соціального захисту Перечинської райдержадміністрації розглянуто та поінформовано про те, що з 05.06.2014 по 13.05.2020 вона перебувала на посаді заступника голови Перечинської районної державної адміністрації (розпорядження від: 05.06.2014р. №77-о, 28.08.2015р. №97-о, 19.12.2019р.№09-о, 13.05.2020р. №16-о). Підставою призначення її на цю посаду стала, в тому числі, і заява про призначення на посаду заступника голови Перечинської райдержадміністрації від 26.05.2014. В подальшому, на підставі заяви від 14.08.2015, розпорядженням голови райдержадміністрації від 28.08.2015р. №97-о їй було продовжено повноваження на посаді заступника голови РДА. Окрім цього, 28.12.2018 у своїй заяві вона в просить голову РДА Ладомиряк М.П. призначити на посаду заступника голови РДА, а 19.02.2019 розпорядженням №09-о продовжено повноваження на посаді заступника голови, на підставі її заяви про призначення на вказану вище посаду, а тому звернення про поновлення на посаді начальника управління соціального захисту до попередніх голів райдержадміністрації (Олефір B.І., ОСОБА_2 ) не надходили, так у вказаний час були призначені на вищу посаду у цьому органі. Викладені вище факти свідчать про те, що ОСОБА_1 була призначена на посаду заступника голови райдержадміністрації є вищою, ніж посада начальника управління соціального захисту Перечинської районної державної адміністрації, а отже постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 року райдержадміністрацією була виконана.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовну заяву залишено без розгляду правильно, оскільки у суду відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду із заявлених підстав, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду після п`яти років при оскарженні постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 45377199 від 10.04.2015, а інші вимоги заявлені позивачкою є похідними та не можуть вказувати про поважність пропуску строку з підстав щодо отримання відповіді на звернення та лікування позивачки протягом періодичного терміну, як стаціонарно так і амбулаторно.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з справ людини у справі «Пономарьов проти України» Суд зазначає, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 15.05.2008 року «Надточій проти України», принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених в ухвалі цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 287, 308, 310, 313, 316, 320, 321, 322, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року у справі №260/958/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 12.10.2020