Справа № 580/2289/20
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року справа № 580/2289/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській області про визнання неправомірними дій відповідача, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

26.06.2020 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) із позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській області (далі відповідач), в якій просить:

1) визнати протиправною відповідь відповідача від 19.06.2020, для чого витребувати від нього заяву позивача від 21.05.2020 та матеріали перевірки;

2) визнати неправомірними дії відповідача, що ущемляють права інваліда 2 групи від трудового каліцтва та зобов`язати його підрахувати всі затрати, відобразивши їх в законній відповіді;

3) врахувати, що п. 82 Переліку вказаного відповідачем, не існує в природі;

4) звернути увагу, що відповідач вказуючи перерахунок 5000,00 грн, не вказує збір банку;

5) зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 1000000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог серед іншого позивач вказує на те, що отримана ним відповідь від 19.06.2020 №01-08/Г-30з-41 не містить жодної відповіді на заяву позивача від 21.05.2020. Це засвідчує факт негативного відношення до позивача, як інваліда 2 групи, є стресовою подією, викликає моральні страждання та завдає психологічний збиток.

Ухвалою суду від 04.08.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. На виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

28.08.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. Вказує, що позивачу надано повну відповідь на його заяву. Відповідач стверджує, що у позовній заяві містяться лише припущення, що не базуються на фактичних доказах. Тому не зрозуміло який саме законний інтерес позивача потребує захисту. Зазначає, що позивач не обґрунтовує, яку саме норму чинного законодавства порушено відповідачем. Стосовно стягнення моральної шкоди вказує, що позивач не надав належних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди діями або бездіяльністю відповідача.

31.08.2020 позивач подав суду пояснення до відзиву, в яких зазначив, що викладені у відзиві обставини не відповідають дійсності і фактичним обставинам справи.

Ухвалою від 16.09.2020 суд залишив без задоволення заяву позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суд установив, що 21.05.2020 позивач подав викладену російською мовою та адресовану керівнику відповідача Леонову О.П. особисто заяву (вх.№Г-30 від 21.05.2020), в якій просив письмово підтвердити окремо суми витрачені Управлінням та Відділом на:

поїздки в апеляційну інстанцію ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з вказанням дат та номерів справ (п.2.1);

судові витрати на розгляд його позовів за апеляційними та касаційними скаргами з вказанням дат та номерів справ (п.2.2);

поштові витрати, починаючи з першого листа 26.12.2001, направлення судам відзивів та пояснень з вказанням дат (загальне чи рекомендоване) (п.2.3);

виконавчі провадження за всіма виконавчими листами з вказанням дат та номерів, а також переписки з начальником відділення ОСОБА_5 (п.2.4);

відшкодування моральної шкоди (п.2.5);

папір та витратні матеріали на процесуальні документи та копії додатків до них (п.3);

переписку по заявам позивача (п.4);

пересилку заяв позивача «у Київ» (п.5);

виготовлення документів для чотирьох слідчих (п.6).

У підсумку викладеного наголошує на необхідності надання оцінки витратам Фонду.

За наслідками розгляду вищевказаної заяви відповідач листом від 19.06.2020 №01-08/Г-30з-41 за підписом керівника відповідача ОСОБА_6 повідомив позивача про розгляд його заяви від 21.05.2020.

З питання, викладеного у п.2.1 Заяви вказав, що облік витрат на відрядження ведеться в розрізі підзвітних осіб, а не за місцем перебування спеціаліста у відрядженні. Тому сформованої окремо інформації про витрачені кошти на службові відрядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 для участі у судових засіданнях апеляційних інстанцій немає, так як ведення такого обліку не передбачено.

Вказано, що первинні документи, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для ведення бухгалтерського обліку зберігаються 3 роки.

Щодо судових витрат з розгляду позовів позивача зазначено, що в Управлінні не ведеться окремий облік за зазначеними критеріями.

З питання, викладеного у п.2.3 Заяви вказано, що облік поштових марок ведеться в розрізі матеріально-відповідальних осіб і списання проводиться щомісячно згідно з актом на підставі реєстрів відправленої кореспонденції. Аналітичний облік конвертів ведеться у розрізі місць зберігання, матеріально-відповідальних осіб та видів запасів. Відповідно облік витрат на поштові відправлення не передбачає обліку за напрямом відправлення. Документи, які містять інформацію, запитувану у п.2.3 Заяви зберігаються 3 роки. З цих підстав не можуть бути також задоволені п.п.4, 5 Заяви.

Щодо витрат по виконавчих провадженнях (п.2.4) вказано, що листування про виконання вироків, рішень, ухвал зберігається 3 роки.

Стосовно витрат на відшкодування моральної шкоди (п.2.5) наведено, що 01.10.2019 поштовим переказом №13 позивачу було перераховано 5000,00 грн. моральної шкоди.

З питання, викладеного у п.3 Заяви вказано, що ведення аналітичного обліку товарно-матеріальних цінностей здійснюється у розрізі місць зберігання, матеріально-відповідальних осіб та видів запасів. Ведення обліку за напрямом використання не передбачено. Наголошено, що первинні документи господарського обліку зберігаються 3 роки. Отже, відділами не ведеться облік канцелярських товарів, на підставі якого можна встановити фактичні витрати для підготовки процесуальних документів для судових проваджень за участю позивача. З цих же підстав не можуть бути підтверджені і фактичні витрати на виготовлення документів для слідчих (п.6 Заяви).

Не погоджуючись із вказаною відповіддю позивач звернувся з цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд врахував таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі ч.1 ст.1 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР Про звернення громадян (далі Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №393/96-ВР звернення громадян - викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заявою (клопотанням) згідно з ч.3 цієї статті вважається звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Частиною 1 ст.5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Частиною 4 ст.5 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. (ч.6 ст.5 Закону №393/96-ВР).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати (ч.7 ст.5 Закону №393/96-ВР).

Суд врахував, що вказаних вимог до форми звернення позивач дотримався.

Відповідно до вимог ст.19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

На підставі ч.1 ст.7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Зі змісту прохальної частини заяви позивача від 21.05.2020 суд встановив, що вона стосується надання позивачу інформації щодо обліку сум, затрачених на здійснення службової діяльності відповідача, у т.ч. щодо правовідносин з позивачем.

З цього приводу суд зазначає, що згідно зі ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Частина 1 ст.3 Закону України від 2 жовтня 1992 року №2657-XІІ "Про інформацію" (далі Закон №2657-XІІ) встановлює право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України Про доступ до публічної інформації від 13 січня 2011 року №2939-VІ (далі Закон №2939-VІ) публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Ч.2 вказаної статті передбачено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації на підставі ч.1 ст.12 Закону №2939-VI є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

З аналізу викладених норм вбачається, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Оскільки вищевказаний запит позивача стосується службової діяльності відповідача, суд дійшов висновку, що саме відповідач є розпорядником інформації стосовно зазначених питань.

Одним із способів доступу до інформації відповідно до п.2 ч.2 ст.5 Закону №2939-VI є надання її за відповідними запитами.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

П.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Ч.1 ст.3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема, обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 4 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Суд врахував, що на запит позивача від 21.05.2020 відповідач надав відповідь листом від 19.06.2020, тобто з пропуском встановленого вказаною нормою строку. Доказів повідомлення позивача про продовження такого строку суду не надано.

Оцінюючи викладені у листі відповідача від 19.06.2020 №01-08/Г-30з-41 у відповідь на заяву позивача доводи, суд врахував таке.

Відповідно до п.1 Розділу 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 №59 (далі Інструкція №59), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

На підставі п.14 Розділу 1 Інструкції №59 підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України, а також документи, визначені цією Інструкцією.

П.1 Розділу 2 Інструкції №59 визначено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснює керівник цього підприємства або його заступник (направлення у відрядження державного службовця здійснює керівник державної служби) і оформлює наказом (розпорядженням), у якому зазначаються мета виїзду, завдання (за потреби), пункт призначення (місто або міста призначення, інші населені пункти, найменування підприємства, установи або організації, куди відряджається працівник), строк (дата вибуття у відрядження та дата прибуття з відрядження), джерело фінансового забезпечення витрат на відрядження, а також за потреби інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником), після затвердження кошторису витрат.

З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що службове відрядження працівників відповідача в обов`язковому порядку оформлюється наказом керівника із зазначенням мети, завдання та пункту призначення, а також інформації щодо витрат.

Отже, доводи відповідача про відсутність інформації щодо витрачених коштів на службові відрядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 для участі у судових засіданнях апеляційних інстанцій, суд вважає необґрунтованими.

Щодо судових та поштових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до п.2.2. Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2014 № 426/25203 (далі Порядок №372), оформлення та ведення касових операцій в установі, приймання готівки та розрахунок ліміту каси здійснюються відповідно до законодавства. Касові операції оформлюються відповідними документами, форми яких затверджені в установленому законодавством порядку.

На підставі п.2.3. Порядку №372 кошти, що фактично надійшли на ім`я установи, зараховуються на особові, реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, інші рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків, і використовуються в установленому законодавством порядку.

Аналітичний облік наявності та руху коштів на особових, реєстраційних, спеціальних реєстраційних та інших рахунках установи, відкритих в органах Казначейства, та поточних рахунках, відкритих в установах банків, ведеться за їх видами та в розрізі бюджетів, кодів бюджетної класифікації доходів, видатків та кредитування бюджету.

Відповідно до пункту 2.6 Порядку №372 грошові документи (у національній та іноземній валютах), які знаходяться в касі установи, зокрема, поштові марки відносяться до інших коштів установи.

Аналітичний облік операцій з іншими коштами ведеться за кожним грошовим документом і кожною сумою в дорозі в розрізі видів коштів та кодів бюджетної класифікації. Записи проводяться в міру здійснення операцій, але не пізніше наступного дня.

З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що витрачені кошти, у т.ч. на судові витрати та поштові марки на відправлення кореспонденції підлягають обов`язковому обліку за відповідним видом витрат.

Крім того, згідно з даними листа відповідача від 19.06.2020 №01-08/Г-30з-41 списання поштових марок здійснюється щомісячно на підставі реєстрів поштової кореспонденції.

Тому суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності можливості надання інформації про здійснені судові витрати та витрати на відправлення поштової кореспонденції.

Суд врахував, що відповідно до п.336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, пер вин ні до ку мен ти і до да т ки до них, що фі к су ють факт ви ко нан ня го с по дар сь ких опе ра цій і стали під ста вою для за пи сів у регістрах бу х га л тер сь кого обліку та податкових документах (ка со ві, бан ків сь кі до ку мен ти, ордери, по ві до м лен ня бан ків і пе ре ка з ні ви мо ги, ви пи с ки бан ків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, на ря ди на ро бо ту, ак ти про при йман ня, зда ван ня і спи сан ня май на й ма те рі а лів, кви та н ції і на кла д ні з об лі ку то вар но- ма те рі аль них цін но с тей, рахунки-фактури, аван со ві зві ти тощо) зберігаються протягом 3-х років.

Не зважаючи на викладене, відповідач протиправно не вирішив питання надання позивачу запитуваної інформації відповідно до заяви від 21.05.2020 та не надав такої інформації на підставі документів бухгалтерського обліку та звітності з урахуванням строку їх зберігання.

Зважаючи, що спірний лист відповідача не є рішенням суб`єкта владних повноважень, оскільки не містить владного припису, позовна вимога визнати таку відповідь протиправною не є обґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Врахувавши встановлені обставини справи та вказані вище норми законів суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач допустив бездіяльність, оскільки не вчинив усіх, передбачених законом дія для розгляду заяви позивача та надання повної відповіді.

Тому саме таку бездіяльність суд визнає протиправною.

Виконуючи завдання адміністративного суду, передбачене у ст.2 КАС України, суд дійшов висновку для належного та повного судового захисту порушених прав позивача зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.05.2020 (вх. від 21.05.2020 №Г-30), об`єктивно, всебічно і вчасно повідомити його у встановлений законодавством строк щодо всіх викладених у ній питань та надати відповідні документи.

Вимоги позивача: врахувати, що п. 82 Переліку вказаного відповідачем, не існує в природі; звернути увагу, що відповідач вказуючи перерахунок 5000,00 грн, не вказує збір банку, - не є позовними вимогами у розумінні ст.5 КАС України.

Зокрема, цею нормою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, вищевказані вимоги не узгоджуються з визначеними у ст.5 КАС України способами захисту порушених прав. Крім того, адміністративний суд відповідно до вимог ч.2 ст.245 КАС України не наділений повноваженнями визнавати факти за наслідками вирішення справи у разі задоволення позову.

Щодо позовної вимоги стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн., суд врахував таке.

Згідно з ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, позовна вимога про відшкодування шкоди в адміністративному судочинстві є похідною позовною вимогою від публічного спору.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Об`єктивних доказів завдання позивачу в спірних правовідносинах моральної шкоди суду не надано.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000,00 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

З огляду на вказане суд дійшов висновку задовольнити позов частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та не надав доказів понесення судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст.2, 6-14, 132-143, 241-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 21.05.2020.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській (18008, м. Черкаси, вул.Б.Вишневецького, буд.18; код ЄДРПОУ 4132128) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) від 21.05.2020 (вх. від 21.05.2020 №Г-30) та надати в межах своїх повноважень у встановлений законом строк відповідь щодо всіх викладених у ній питань.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом 30 днів з складення повного його тексту.

Суддя О.А. Рідзель