Справа № 500/90/19
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/90/19

06 жовтня 2020 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баб`юка П.М.

за участю:

секретаря судового засідання Косюк О.П.

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кущик А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.08.2018 року №0-1909 та №0-1909,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся із позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області №0-1909 від 31.08.2018 на суму 13045,76 грн та №0-1909 на суму 5024,00 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 позов задоволено, визнано протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області №0-1909 від 31.08.2018 року по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 5024,00 грн.; №0-1909 від 31.08.2018 року по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 13045,76 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року по справі №500/90/19 скасувано та прийнято постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.07.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року скасовано, справу №500/90/19 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до відмітки штампу вхідної кореспонденції адміністративна справа №500/90/19 03.08.2020 надіслана на адресу Тернопільського окружного адміністративного суду.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено у справі №500/90/19 головуючого суддю Тернопільського окружного адміністративного суду Баб`юка П.М.

Ухвалою судді від 04.08.2020 прийнято справу до провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами cпрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.

Ухвалою судді від 02.09.2020, проголошеною в судовому засіданні без виходу в нарадчу кімнату, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача та допущено процесуальне правонаступництво відповідача, а саме, замінено Головне управління ДФС у Тернопільській області на Головне управління ДПС в Тернопільській області.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Зокрема, зазначив, що податковим органом 31.08.2018 прийнято податкові повідомлення-рішення: №0-1909 на суму 13045,76 грн та №0-1909 на суму 5024,00 грн за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. Позивач вважає вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, оскільки відповідач прийняв їх із порушенням діючого законодавства та посилається на те, що належні йому нежитлові будівлі, як будівлі промисловості - не є об`єктом оподаткування в силу приписів пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно визначив йому податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а тому, на думку позивача, захист порушеного права можливий шляхом скасування податкових повідомлень - рішень.

В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позовних вимог, в обґрунтування правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення зазначила, що при прийнятті оскаржуваних повідомлень-рішень податковий орган дотримався вимог діючого законодавства, підстав для застосування до позивача приписів пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України немає, оскільки позивач володіє нежитловими будівлями як фізична особа, а не як промислове підприємство, тому податкові повідомлення-рішення винесені відносно позивача саме як до фізичної особи.

За таких умов, представник відповідача вважає, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові будівлі: ангар загальною площею 1019,2 кв м, що підтверджується копією свідоцтва на право власності від 02.11.2015 (аркуш справи 18) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 06.11.2018 (аркуші справи 53-54) та їдальня - гараж загальною площею 392,5 кв м, що підтверджується копією свідоцтва на право власності від 02.11.2015 (аркуш справи 19) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 06.11.2018 (аркуші справи 55-56).

Рішенням Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 09.02.2017 №273 «Про внесення змін до рішення сесії від 05.07.2016 за №133 «Про встановлення місцевих податків і зборів та акцизний податок на 2017 рік» з посиланням на норми Закону України «Про місцеве самоврядування», Податкового кодексу України та з метою приведення місцевих податків і зборів у відповідність до Закону України від 21.12.2016 №1797-VIII «Про внесення змін до податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» встановлено нові ставки місцевих податків, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, за 1 кв. м. загальної площі об`єкта: «інші будівлі» в розмірі 0,4% мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (аркуші справи 16-17).

31 серпня 2018 року на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" №0-1909, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 5024,00 грн за податковий період 2017 рік та податкове повідомлення-рішення №0-1909, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, в сумі 13 045,76 грн за податковий період 2017 рік.

Дані податкові повідомлення-рішення отримані ОСОБА_1 18.09.2018, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (аркуші справи 61, 63) та не заперечується сторонами.

Не погодившись із винесеними щодо нього податковими повідомленнями-рішеннями від 31.08.2018 №0-1909 та №0-1909, позивач подав на них скаргу від 11.10.2018, у якій зазначив, що контролюючий орган неправомірно застосував ставку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,4% мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року та відніс належні позивачу нежитлові будівлі ангару та їдальні - гаража до виду «інші будівлі» (аркуші справи 10-12).

За результатами розгляду зазначеної скарги ДФС України прийнято рішення від 07.12.2018 №ІД/99-99-11-05-01-14 про результати розгляду скарги, яким податкові повідомлення - рішення від 31.08.2018 №0-1909 та №0-1909, залишені без змін, а скарга позивача - без задоволення (аркуші справи 13-15).

Верховний Суд в постанові від 24.07.2020 у даній справі визначив, що в ході розгляду справи ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції не забезпечено належної обґрунтованості судових рішень, не досліджено належно всі зібрані справі докази, а саме, щодо статусу нежитлових приміщень та фактичного використання належних позивачу на праві власності будівель за функціональним призначенням (промислове виробництво).

Під час розгляду справи підлягало встановленню чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи використовував він їх у своїй підприємницькій діяльності.

Суди попередніх інстанцій повинні були надати вичерпну оцінку доводам позивача щодо наявності чи відсутності підстав для застосування до нього передбачених підпунктами "є" та "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільг.

Під час розгляду даної справи суд врахував висновки Верховного Суду та встановив наступне.

Предметом розгляду даної справи є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Головного управління ДФС у Тернопільській області №0-1909 від 31.08.2018, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 13045,76 грн та №0-1909, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в сумі 5024,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою нарахування позивачу грошових зобов`язань за оскаржуваними рішеннями став висновок відповідача про наявність у позивача обов`язку сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

Під час розгляду справи позивач наполягав на тому, що належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування в силу положень підпунктів "є" та "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 вказаного Кодексу встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

За положеннями підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють з-поміж іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Згідно з пунктом 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (надалі також - ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За приписами пункту 30.2 статті 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Таким чином, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Наведений правовий висновок було сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17.

Судом встановлено, що позивач не є суб`єктом господарювання.

Водночас, перебування нерухомого майна у власності фізичної особи не є перешкодою для застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, у разі якщо такі об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

За наведеного під час розгляду справи підлягало встановленню чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу та чи використовував він їх у своїй підприємницькій діяльності.

Як наведено судом вище, ОСОБА_1 є власником об`єктів нерухомого нежитлового майна, зокрема, нежитлової будівлі ангару загальною площею 1019,2 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та їдальня - гараж загальною площею 392,5 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація за ОСОБА_1 на праві приватної власності зазначеного нерухомого майна підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №144203342 від 06.11.2018 та №144204059 від 06.11.2018 (аркуші справи 53-56).

Як вказує позивач, у його власності перебуває сідловий тягач-Е та напівпричіп (аркуші справи 221, 222), які зберігаються у вказаних приміщеннях і він як водій здійснює перевезення зернових культур, що підтверджується товарно-транспортними накладними (аркуші справи 223-225). У зв`язку з цим, вважає, що нерухоме майно використовується ним у промисловому та сільськогосподарському виробництві.

Разом з тим, як вбачається з наданих товарно-транспортних накладних перевізником є ТОВ "Автотехсервіс", а не позивач як фізична особа.

Крім цього, хоча позивач і є засновником і директором вказаного товариства, разом з тим, як підтвердив позивач в судовому засіданні, ТОВ "Автотехсервіс" немає жодного відношення до зазначених вище об`єктів нерухомості (спірні приміщення не передані ОСОБА_1 ні у статутний фонд товариства ні в оренду).

Таким чином, попри функціональне призначення об`єктів нерухомості судом не вбачається їх використання у промисловому чи сільськогосподарському виробництві.

Також як зазначив позивач, він не зареєстрований фізичною особою-підприємцем, також веде підсобне господарство та вирощує на земельній ділянці сільськогосподарську продукцію для власного споживання. У зв`язку з відсутністю доходів від вказаної діяльності не подає до контролюючого органу будь-якої податкової звітності.

Під час розгляду справи позивач стверджував, що проживає в сільській місцевості та обробляє земельні ділянки, вирощує тварин для власних потреб, а отже, на його думку, веде господарську діяльність.

Разом з тим, ведення фізичною особою підсобного господарства, на думку суду, не є тотожним промисловому чи сільськогосподарському виробництву.

Також, позивач надав суду висновок інженера технічного нагляду Управління капітального будівництва Тернопільської облдержадміністрації від 20.07.2018, в якому зазначено, що нежитлові будівлі гараж та ангар знаходяться в хорошому стані та придатні для експлуатації як господарські споруди в господарських цілях (аркуш справи 219).

Суд не бере до уваги посилання позивача на висновок інженера технічного нагляду Управління капітального будівництва Тернопільської облдержадміністрації від 20.07.2018, оскільки даним висновком, зокрема, визначено придатність ангару та гаража для експлуатації, однак не підтверджено безпосереднього факту відповідності належного позивачу нерухомого майна класу «Будівлі промисловості» та використання зазначених нежитлових приміщень ОСОБА_1 як будівель промисловості у відповідній господарській діяльності.

Також, позивач посилається на експертний висновок АС2№1911302 від 23.04.2019, в якому вказано, що їдальня-гараж за функціональним призначенням - літня кухня, гараж - виробничий склад для зберігання сільськогосподарських машин та реманенту, ангар - виробничий склад для зберігання зернових культур з присадибної ділянки та земельного паю (аркуші справи 134-135).

Однак, зазначений експертний висновок АС2№1911302 від 23.04.2019 не підтверджує факту відповідності належного позивачу нерухомого майна класу «Будівлі промисловості», а також не підтверджує способу його використання позивачем.

Отже, позивачу дійсно належать будівля ангару та гаража, в той же час, докази, які б підтверджували належність зазначених будівель до класу «Будівлі промисловості», та використання позивачем зазначених будівель в підприємницькій діяльності у матеріалах справи відсутні.

При цьому, як підтверджується матеріалами справи, позивач в обґрунтування своєї позиції щодо помилковості оскаржених індивідуальних актів також посилався й на положення підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, згідно з яким не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи: 1271.1 "Будівлі для тваринництва"; 1271.2 "Будівлі для птахівництва"; 1271.3 "Будівлі для зберігання зерна"; 1271.4 "Будівлі силосні та сінажні"; 1271.5 "Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства"; 1271.6 "Будівлі тепличного господарства"; 1271.7 "Будівлі рибного господарства"; 1271.8 "Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва"; 1271.9 "Будівлі сільськогосподарського призначення інші".

За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Застереження в підпункті 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділу XIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін "сільськогосподарський товаровиробник" має інше змістовне навантаження.

Визначення "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18 січня 2001 року N 2238-ІІІ, сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" від 23 вересня 2008 року N 575-VI виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Отже, на підставі викладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі та її використання промисловому чи сільськогосподарському виробництві.

За наведених обставин, суд уважає, що об`єкти нерухомого нежитлового майна - будівлі ангару загальною площею 1019,2 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та їдальня - гараж загальною площею 392,5 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебувають у власності ОСОБА_1 , проте не є будівлями промисловості чи сільськогосподарськими будівлями за фактом їх використання, а відтак, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем не доведено належними доказами відсутність у нього обов`язку сплачувати податок на доходи з фізичних осіб визначений спірним податковим повідомленням-рішенням.

В свою чергу, відповідачем було доведено належними доказами правомірність прийнятого податкового повідомлення - рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи та досліджені докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень Головного Управління ДФС України у Тернопільській області податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області №0-1909 від 31.08.2018 на суму 13045,76 грн та №0-1909 на суму 5024,00 грн, а позовні вимоги позивача щодо скасування вказаних податкових повідомлень-рішень вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Окрім того, згідно ст.139 КАС України, сплачений при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31.08.2018 року №0-1909 та №0-1909, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 - місцезнаходження/місце проживання АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області - місцезнаходження/місце проживання вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003, код ЄДРПОУ/РНОКПП 39403535;

Головуючий суддя Баб`юк П.М.