Справа № 160/3262/20
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/3262/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В.

з участю представників: позивача - Зубко Г.В., Бендюг С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю " РТИ" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 ( суддя першої інстанції Юхно І.В.) в адміністративній справі №160/3262/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " РТИ" до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

23.03.2020 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю РТИ до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якому позивач просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.11.2019 року № на суму 50889 грн. та від 14.11.2019 року № на суму 57250 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, зазнаючи, що: реальність фінансово-господарських взаємовідносин позивача з ТОВ Ліарго Сервіс Груп підтверджується первинними бухгалтерськими документами, які були складені в процесі господарської діяльності; податкові накладні ТОВ Ліарго Сервіс Груп зареєстровані, про що свідчать витяги з єдиного реєстру податкових накладних; в подальшому отриманий товар від ТОВ Ліарго Сервіс Груп було продано частинами ПрАТ Маріупольський металургійний комбінат, ПАТ Крюковський вагонобудівний завод, ПрАТ Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат; безпідставним є факт посилання на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.12.2018 року у справі №209/3986/18, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у створенні фіктивного підприємства. На думку позивача, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю " РТИ" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Відповідач не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі наказу від 28.05.2019 року №3118-п Про проведення документальної позапланової перевірки ТОВ РТИ та направлення від 28.05.2019 року №884, виданих ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідно до п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 75, п.п.78.1.1, п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України посадової особою ГУ ДФС у Дніпропетровській області проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ РТИ з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ Ліагро Сервіс Груп () за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 року.

За результатами перевірки складено акт від 02.07.2019 року №36080/04-36-14-19/30921974, яким встановлено порушення позивачем:

- п.п.134.1.1 п. 134.1, п. 135.1 ст. 135, п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено фінансовий результат до оподаткування на суму 195510 грн., що призвело до заниження податку на прибуток за 2016 рік на загальну суму 45800 грн.;

- п. 44.1 статті 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено залишок від`ємного значення за грудень 2016 року на суму 50889 грн.

На підставі акту перевірки від 02.07.2019 року №36080/04-36-14-19/30921974 відповідачем сформовані та направлені позивачу податкові повідомлення-рішення від 14.11.2019 року:

- №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у загальному розмірі 57250,00 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями у розмірі 45800 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 11450 грн.;

- №, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду 50889 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, рішеннями якої від 24.12.2019 року №14438/6/99-00-08-05-02 було продовжено розгляд скарги та від 31.01.2020 року №3907/6/99-00-08-0-02-06 податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга позивача без задоволення.

Вважаючи вищевказані податкові повідомлення рішення протиправними, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 44.1 статті 44 ПК України передбачає, зокрема, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, а відповідно до пункту 44.2 вказаної статті для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Абзац перший пункту 198.2 цієї статті передбачає, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Абзацом першим пункту 198.6. статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу, а згідно абзацу третього цього пункту податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пункт 200.4 вказаної статті визначає, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 201.3 статті 201 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п.201.4 ст.201 ПК України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

Пункт 201.8 вказаної статті передбачає, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до першого та другого абзаців пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведених законодавчих положень випливає, що обов`язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит та зменшення оподатковуваного доходу на суму валових витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними). При цьому, як відомості, що містяться у податкових накладних, так і дані первинних документів, що складаються при здійсненні господарської операції та подаються платником до контролюючого органу, мають відповідати установленим вимогам та містить достовірну інформацію про обставини, з якими законодавство пов`язує реалізацію права платника на податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди за наявності у документах платника недостовірних та суперечливих відомостей є податковим ризиком. У цілях підтвердження обґрунтованості заявлених податкових вигод має бути встановлений їх об`єктивний предметний зв`язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність первинних документів, у тому числі й відносно учасників та умов господарських операцій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі Закон України № 996-XIV) первинний документ це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996, визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Вони повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас, ст.4 Закону України №996-XIV встановлений принцип превалювання сутності над формою, тобто, операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне дослідити обставини щодо реальності господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «Ліагро Сервіс Груп».

Як вбачається із матеріалів справи, Між ТОВ РТИ (покупець) та ТОВ Ліагро Сервіс Груп (постачальник) було укладено договір поставки №02/12-16 від 02.12.2016 року, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити, у порядку і на умовах, які визначені даним договором, гумові-технічні вироби, асортимент, найменування, кількість і ціна якого вказується в рахунку-фактурі, що є додатком до даного договору, який є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.2.2 договору кожен з етапів поставки включає в себе: заяву покупця на придбання конкретних виробів (в усній або письмовій формі); виставлення рахунку-фактури на оплату; оплату рахунку-фактури покупцем; відвантаження оплаченої продукції.

Пунктом 3.1 договору визначено, що за цінами, що діють на момент укладання договору, загальна потреба покупця у продукції, реалізованій постачальником, становить орієнтовно 305335,64 грн., в тому числі ПДВ 50889,27 грн.

Згідно з п.5.2 підтвердженням якості товару з боку постачальника є сертифікат якості товару, що виданий виробником.

На підставі п. 10.1 договір діє до 31.12.2016 року.

20.12.2016 року директором ТОВ Ліагро Сервіс Груп Лукаш Р.Я. було направлено лист директору ТОВ РТИ за вих. №02-12/2016, яким повідомлено, що при підписанні договору поставки №02/12-16 помилково датовано 02.12.2016 року. Надалі дату договору поставки №02/12-16 вважати 09.12.2016 року.

ТОВ Ліагро Сервіс Груп на адресу ТОВ РТИ виписано наступні видаткові та податкові накладні на загальну суму 305335,64 грн., у тому числі ПДВ 50889,80 грн., а саме:

- видаткова накладна №ЛГ-120943 від 09.12.2016 року та податкова накладна №293 від 09.12.2016 року з поставки шлангу у кількості 100 шт. на суму 292680 грн., в тому числі ПДВ 48780 грн.;

- видаткова накладна №ЛГ-120944 від 09.12.2016 року та податкова накладна №294 від 09.12.2016 року з поставки техпластини у кількості 56,35 кг. та стрічки гальмової у кількості 2,414 кв.м. на суму 12655,64 грн., в тому числі ПДВ 2109,20 грн.

Кошти за поставлений товар було сплачено згідно платіжних доручень від 20.12.2016 року №3424 та від 20.12.2016 року №3425.

Суму податку на додану вартість у розмірі 50889,27 грн. за зазначеними податковими накладними включено до складу податкового кредиту за грудень 2016 року.

Транспортування товару відбувалось згідно товарно-транспортної накладної № від 09.12.2016 року автомобілем Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_1 , водієм ОСОБА_2 , автомобільний перевізник ТОВ Лідер-М, від ТОВ Ліагро Сервіс Груп - 01042, м.Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, корп. 2, оф.5, до ТОВ РТИ - 49034, м. Дніпро, вул. Любарського, 143.

В подальшому товар було поставлено ПрАТ Маріупольський металургійний комбінат, ПАТ Крюковський вагонобудівний завод, ПрАТ Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат відповідно до наданих суду копій видаткових накладних.

Суд першої інстацнії під час розгляду справи дійшов висновку, що позивачем не надано сертифікатів якості на підтвердження якості поставленого товару, що ставить під сумнів отримання покупцем товару без відповідних сертифікатів, в той час як їх обов`язковість була передбачена договором поставки.

Щодо посилань на відсутність сертифікатів якості продукції, колегія суддів вказує на те, що сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік та не містить відомостей про господарську операцію, ненадання позивачем у спірних правовідносинах сертифікатів якості товару не є доказом наявності складу податкового правопорушення.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що технічна документація на продукцію та документи про сертифікацію не можуть бути віднесені до категорії первинних та інших, визначених чинним законодавством документів, що повинні використовуватися в бухгалтерському та податковому обліку підприємства для нарахування податкових зобов`язань.

Таким чином, враховуючи зміст та мету документальної перевірки, вказана документація не може бути предметом дослідження та контролю під час її проведення, а, отже, і підставою для відповідних висновків.

Крім того, будь-які документи, якими підтверджується якість, безпечність або відповідність товарів, подання яких вимагає відповідач, не свідчать про здійснення господарських операцій з такими товарами та зміни в зв`язку з цим в структурі активів та зобов`язань позивача. Такі документи не є підставою для відображення в бухгалтерському чи податковому обліку будь-яких операцій з товарами. Крім того, відповідач не наділений повноваженнями контролю за якістю та відповідністю товарів в обігу.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Також, судом першої інстанції зазначено, що в розділі Юридичні адреси та реквізити сторін договору від 02.12.2016 №02/12-16 вказані банківські реквізити ТОВ ЛІАГРС СЕРВІС ГРУП - р/р № НОМЕР_2 в АТ "Полікомбанк". Згідно даних реєстраційної карто платника податків ТОВ ЛІАГРО СЕРВІС ГРУП, дата відкриття вищезазначеного розрахункового рахунку: 08.12.2017 року. Таким чином, на момент укладання договору TОB ЛІАГРО СЕРВІС ГРУП не мало розрахункового рахунку № НОМЕР_2 , що свідчить про штучний (уявний) характер, оформлення правочину, який не опосередкований реальним виконанням операцій, що становить його предмет. Саме в період вчинення оформлена господарської операції первинні документи з наведеними реквізитами не могли бути складеними тобто вони є неправомірно (безпідставно) оформленими на підтвердження нереальна господарської операції.

Надання директором ТОВ Ліагро Сервіс Груп Лукаш Р.Я. листа директору ТОВ РТИ 20.12.2016 року за вих. №02-12/2016, яким повідомлено, що при підписанні договору поставки №02/12-16 помилково датовано 02.12.2016 року, надалі дату договору поставки №02/12-16 вважати 09.12.2016 року, лише свідчить про формальність укладеного договору, оскільки вказана помилка є очевидною та не могла бути не помічена сторонами договору. Крім того судом до уваги взято наступне.

В наданих суду копіях рахунків-фактур, виписаних ТОВ Ліагро Сервіс Груп, та видаткових накладних в графі отримувач товару відсутній ПІБ та посади особи, якою виписано такі рахунки-фактури та отримано товар, відтак, суд не має можливості встановити осіб, відповідальних за здійснення господарської операції. Акт звірки взаєморозрахунків від 31.12.2016 між ТОВ РТИ та ТОВ Ліагро Сервіс Груп також підписано особами без зазначення ПІБ та посад відповідних осіб.

Правова позиція Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі №826/11879/13-а, вказує на те, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Крім того, придбані товарно-матеріальні цінності у спірного контрагенту було реалізовано ряду суб`єктів господарювання, що підтверджується видатковими накладними, що також було встановлено піл час розгляду справи у суді першої інстанції.

Таким чином, доводи відповідача в цій частині є безпідставними та спростовуються вищенаведеними мотивами.

Згідно положень ч. 6 ст. 78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, податковим органом не надано, а отже, сам по собі факт порушення кримінальної справи не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій.

В силу частини першої статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно зі статтею 17 Кримінального процесуального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.12.2018 року у справі №209/3986/18 звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст. 205 КК України.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 205 КК України закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

З ухвали Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.12.2018 року у справі №209/3986/18 вбачається, що у даній справі судом не досліджувались та не надавалась оцінка господарським операціям між ТОВ РТИ та ТОВ Ліагро Сервіс Груп, не встановлювалась недійсність документів, що були складені за наслідками здійснення господарських операцій, тобто не встановлено обставин, які б свідчили про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Отже, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені покупцем, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи. Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб`єктами права, а таким чином за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником.

Позивач, як платник податків, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом узгоджується з практикою Європейського Суду (Рішення Європейського Суду від 22 січня 2009 року у справі "Булвес"АД проти Болгарії (заява № 3991/03), відповідно до п. 714 якого, визначено, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Також, на господарюючих суб`єктів не покладається обов`язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентом.

Крім того, не надано доказів, які б підтверджували, що зміст угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов`язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об`єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Матеріали даної справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договорів, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 9 КАС України не виявлено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів наявності кримінального провадження, яким встановлено факт скоєння злочинів, передбачених статтею 205 КК України «Фіктивне підприємництво».

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність висновків перевірки і заперечень відповідача щодо відсутності фактичного здійснення господарських операцій, оскільки такі висновки не підтвердженні відповідними доказами та суперечать наявним у справі доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю " РТИ" задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 в адміністративній справі №160/3262/20 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю " РТИ" до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Дніпропетровській області від 14.11.2019 року № на суму 50889 грн. та від 14.11.2019 року № на суму 57250 грн.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 09.10.2020 р.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва