Справа № 640/20021/19
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року м. Київ № 640/20021/19

Колегія суддів Окружного адміністративного суду міста Києва у складі:

головуючий суддя Огурцов О.П.,

судді: Арсірій Р.О., Кузьменко В.А.,

при секретарі судового засідання Основі О.В.,

за участі:

представника позивача - адвоката Наїдка Любомира Володимировича (ордер від 27.11.2019 серії АС № 1002072),

представника відповідача - Пуленця Антона Сергійовича (довіреність від 18.09.2019 №7656/9.1.4/22-19),

представника третьої особи 1 - Дяк Юлії Михайлівни (довіреність від 18.05.2020 № 14-33/20),

представника третьої особи 2 - не прибула,

представника третьої особи 3 - не прибула,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

треті особи 1) Міністерство охорони здоров`я України,

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про:

- визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України";

- поновлення ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України;

- визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 ".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядження від 12.10.2019 № 942-р є незаконним, протиправним, таким що грубо порушує конституційні та законні права позивача, оскільки воно є таким, що прийняте не на підставі та не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, з використанням повноважень не з метою, якою це повноваження надане, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно та нерозсудливо, з недотриманням принципу рівності перед законом, непропорційно. Позивач зокрема, зазначив в про те, що в порушення вимог статті 40 Кодексу законів про працю України його було звільнено з посади під час його перебування у декретній відпустці про що було у встановленому порядку повідомлено Міністра охорони здоров`я України Скалецьку З.С. , першого заступника Міністра охорони здоров`я України Семиволоса А.В. та Прем`єр-міністра України Гончарука О.В . Також позивач вказав на те, що нормою статті 871 Закону України «Про державну службу» встановлено додаткову підставу звільнення з державної служби, яка має ознаки дискримінаційної та застосування вказаної норми права при звільненні його з посади було прямим порушення статті 58 Конституції України, оскільки позивача було призначено на посаду державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України до набрання чинності вказаною нормою.

Водночас, позивач зазначив про те, що видавши розпорядження № 949-р від 12.10.2019 «Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 » Кабінет Міністрів України перевищив межі своїх повноважень, прийняв рішення з порушенням закону та Конституції України, чим порушив права позивача як діючого Державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.

Також, позивачем подано заяву про зміну (доповнення) підстав позову в якій він посилався на відсутність в розпорядженні від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" правової визначеності підстави звільнення, оскільки в ньому не вказано чіткі та конкретні підстави для звільнення, які визначені Закону України "Про державну службу" або Кодексом законів про працю України. Водночас позивач зазначив про те, що відповідачем було порушено порядок розгляду подань на підставі яких прийнято оскаржувані розпорядження, оскільки вони не проходили ні внутрішнє, ні зовнішнє погодження та процедуру візування, а також було порушено порядок включення до порядку денного Кабінету Міністрів України питання про звільнення позивача із займаної посади та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 , розгляду відповідних питань, прийняття та опрацювання оскаржуваних розпоряджень.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачем надано суду відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що розпорядження від 12.10.2019 № 942 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України» прийнято в межах повноважень передбачених статтею 871 Закону України «Про державну службу» та є законним та обґрунтованим. Також відповідач зазначив про те, що його дії щодо прийняття оскаржуваного розпорядження ґрунтуються на чітко визначених нормах чинного законодавства, а саме статті 871 Закону України «Про державну службу», а також мають правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, а відтак жодним чином не створюють будь-яких дискримінаційних норм по відношенню до позивача. При цьому відповідач вказав про те, що питання відповідності, зокрема, актів Уряду Конституції України віднесено до повноважень Конституційного Суду України.

Відповідач також вказав про те, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 №949 «Про тимчасове покладення виконання обов`язків Державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 » повністю узгоджуються з нормами статті 31 Закону України «Про державну службу», а відтак є законними та обґрунтованими.

Відповідачем надано відзив на заяву про зміну (доповнення) підстав позову, в якому зазначено про те, що лист Міністра охорони здоров`я Скалецької З.С. від 08.10.2019 № 02.1-21/42326/2-19, яким було внесено подання про звільнення з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 є обґрунтованою підставою для звільнення позивача із займаної посади, що повністю узгоджується із вимогами статті 871 Закону України «Про державну службу», а також статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Також він вказав про те, що відповідно до статті 871 Закону України «Про державну службу» державна служба не припиняється, особа має статус державного службовця та продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідним державним органом.

Водночас, відповідач вказав про те, що зміни внесені до порядку Денного засідання Уряду від 12.10.2019 в частині включення проектів оскаржуваних актів є законними обґрунтованими та такими, які вчинені Урядом в межах норм Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 №950.

Третьою особою 1 надано суду пояснення до позовну в яких вона заперечила проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з огляду на те, що виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини 3 статті 40, частини третьої статті 41 Кодексу законів про працю України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених частиною першою статті 871 Закону України «Про державну службу», а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України на спірні правовідносини не поширюються. Щодо посилань позивача на положення статті 58 Конституції України, як на норму прямої дії, третя особа 1 зазначила про те, що предметом спору є звільнення позивача на підставі частини другою статті 871 Закону України «Про державну службу», яка набрала чинності до виникнення спірних правовідносин, а отже твердження позивача про зворотну силу закону у часі є безпідставними та необґрунтованими.

Також третя особа 1 зазначила про те, що вважає розпорядження відповідача від 12.10.2019 №949-р «Про тимчасове покладання виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 » законним, прийнятим в межах повноважень, в порядку визначеному законодавством, оскільки воно прийняте суб`єктом призначення в межах вакантної посади державного секретаря міністерства.

Представники відповідача та третьої особи 1 у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа 3 надала суду пояснення щодо позову в яких виклала прохання відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з огляду на те, що розпорядження відповідача від 12.10.2019 №942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" та від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " є законними, прийнятими Кабінетом Міністрів України в межах повноважень, в порядку визначеному законодавством та відповідно до вимог Закону України «Про державну службу».

Третя особа 2 та третя особа 3 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Під час розгляду справи, суд встановив наступне.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 № 788-р "Про призначення ОСОБА_1 державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України" призначено Янчука Артема Олександровича державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України з дати початку фактичного виконання ним посадових обов`язків строком на п`ять років з оплатою праці відповідно до законодавства, встановивши випробування строком на три місяці.

08.10.2019 Міністерством охорони здоров`я України сформовано на ім`я Кабінету Міністрів України листи:

- № 02.1-21//42326/219, зареєстрований 09.10.2019 за № 34792/0/1-19 "Про звільнення з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" яким внесено подання щодо звільнення відповідно до статті 871 Закону України «Про державну службу» державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 з одночасним зарахуванням його за штат міністерства;

- № 02.1-21/42323/2-19, зареєстрований 09.10.2019 за № 34793/0/1-19 "Про виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" в якому відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» у зв`язку із звільненням з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України викладення прохання покласти виконання обов`язків державного секретаря на ОСОБА_3 - начальника відділу Служби Державного секретаря (самостійний відділ) Міністерства охорони здоров`я України тимчасово до призначення державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України в установленому законодавством порядку.

09.10.2019 державним секретарем Міністерства охорони здоров`я України відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» та статті 18 Закону України «Про відпустки» видано наказ № 285-кв "Про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_1 " в якому зазначено наступне: "Відбуваю у відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 09 жовтня 2019 року до 10 червня 2021 року.".

На засіданні Кабінету Міністрів України 12.10.2019 за результатами якого складено протокол №12 включено додатково до порядку денного питання: про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 та прийнято розпорядження Кабінету Міністрів України "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" та "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " доручивши Секретаріату Кабінету Міністрів України оформити їх в одноденний строк відповідно до регламентних вимог.

12.10.2019 Кабінетом Міністрів України видано розпорядження:

- № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України", відповідно до частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу";

- № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 ".

15.10.2019 Міністерством охорони здоров`я України відповідно до статті 871 Закону України «Про державну службу», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2015 № 26 враховуючи роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 26.09.2019 № 75-р/з "Щодо окремих положень статті 8 Закону України "Про державну службу" видано наказ " 420-к "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України віл 12 жовтня 2019 року № 942-р та № 949-р", яким наказано оголосити розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" та вважати ОСОБА_1 звільненим з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України з одночасним зарахуванням за штат Міністерства охорони здоров`я України та оголосити розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " та вважати ОСОБА_3 начальника відділу Служби Державного секретаря (самостійний відділ) зазначеного Міністерства, такою, що приступила тимчасово до виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України до призначення в установленому порядку державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.

ОСОБА_1 не погоджуючись з розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України", № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " та вважаючи, що його мають поновити на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України звернувся з відповідним позовом до суду.

31.01.2020 Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 31.01.2020 № 39-к "Про звільнення ОСОБА_1 " за власним бажанням згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу".

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Спірні правовідносини мали місце 12.10.2019, а отже до них мають застосовуватись норми права чинні на момент їх існування.

Частинами першою та другою статті 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" встановлено, що державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру. Державний секретар міністерства призначається на посаду Кабінетом Міністрів України строком на п`ять років з правом повторного призначення. Відбір кандидатури на посаду державного секретаря міністерства здійснюється за результатами конкурсу, що проводиться відповідно до законодавства про державну службу. Державний секретар міністерства звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України "Про державну службу" посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Згідно з частиною другою статті 6 вказаного Закону посаду державного секретаря міністерства віднесено до категорії "А" (вищий корпус державної служби) посад державної служби.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України "Про державну службу" встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87 1 цього Закону).

Частиною другою вказаної статті встановлено, що зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 871 цього Закону.

Частиною першою статті 871 Закону України "Про державну службу" встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 87 цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.

Відповідно до частини другої зазначеної статті державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 871 Закону України "Про державну службу" протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу. Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою. Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державний службовець тричі відмовився від переведення на іншу посаду відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, без виплати вихідної допомоги.

Таким чином, посада державного секретаря міністерства належить до категорії "А" (вищий корпус державної служби) посад державної служби та особа, яка обіймає відповідну посаду може бути звільнена з неї Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра у випадках передбачених статтями 87 та 871 Закону України "Про державну службу". При цьому, як вбачається зі змісту вказаних статей передбачені статтею 871 Закону України "Про державну службу" додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення є самостійними і достатніми та не потребуються наявності інших підстав припинення державної служби для їх реалізації.

Так, положеннями статті 871 Закону України "Про державну службу" передбачено право Кабінету Міністрів України з власної ініціативи прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державного секретаря міністерства за поданням відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.

Розпорядженням Кабінетом Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" позивача звільнено з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України відповідно до частини першої статті 871 Закону України "Про державну службу".

Зазначене розпорядження прийнято за поданням міністра Міністерства охорони здоров`я України оформленого листом від 08.10.2019 №02.1-21//42326/219, який зареєстровано 09.10.2019 за №34792/0/1-19, "Про звільнення з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" щодо звільнення відповідно до статті 871 Закону України «Про державну службу» державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України ОСОБА_1 з одночасним зарахуванням його за штат міністерства.

Позивач, як на обґрунтування відсутності у відповідача правових підстав для звільнення його з посади 12.10.2019 посилається на те, що на підставі наказу від 09.10.2019 № 285-кв "Про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_1 " він відбув у відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 09.10.2019 до 10.06.2021, що виключає можливість його звільнення в зазначений період відповідно до положень статті 40 Кодексу законів про працю України.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України врегульовано порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42 1, частин першої, другої і третьої статті 49 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, статтею 40 Кодексу законів про працю України закріплено гарантії щодо недопущення виключно звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. При цьому також передбачено, що норми даної статті щодо окремих категорій працівників застосовуються з урахуванням особливостей визначних законом, що регулює їхній статус.

Як вбачається з розпорядження від 12.10.2019 № 942-р та положень статті 871 Закону України "Про державну службу", вказаним розпорядження позивача не було звільнено з державної служби в Міністерстві охорони здоров`я України, а лише було звільнено з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 15.10.2019 №420-к "Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України віл 12 жовтня 2019 року № 942-р та № 949-р" наказано позивача вважати звільненим з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України з одночасним зарахуванням за штат Міністерства охорони здоров`я України.

При цьому суд звертає увагу на те, що звільнено позивача було 31.01.2020 наказом Міністерством охорони здоров`я України наказом від 31.01.2020 № 39-к за власним бажанням згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу".

З огляду на зазначене, оскільки оскаржуваним розпорядження позивача було лише звільнено з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України відповідно до особливого порядку встановленого статтею 871 Закону України "Про державну службу", а не з державної служби, у той час як державну службу позивача було припинено за його власним бажанням 31.01.2020, суд дійшов висновку про те, що посилання позивача, на положення статті 40 Кодексу законів про працю України, як на такі, що виключають можливість наявності правових підстав для видання розпорядження від 12.10.2019 № 942-р є необґрунтованими.

Необґрунтованість посилань позивача на відсутність в розпорядженні від 12.10.2019 № 942-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" правової визначеності підстави звільнення, оскільки в ньому не вказано чіткі та конкретні підстави для звільнення, які визначені Закону України "Про державну службу" або Кодексом законів про працю України, зумовлюється тим, що в зазначеному розпорядженні чітко визначено, що позивач звільняється з посади відповідно до частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", підстави для звільнення визначені якою, як було встановлено судом є самостійними та достатніми підставами для припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.

Безпідставність посилань позивача на те, що положення норми статті 871 Закону України «Про державну службу» не могли бути застосовані до нього відповідно до статті 58 Конституції України, оскільки його було призначено на посаду до набрання чинності вказаною нормою 25.09.2019 зумовлюється наступним.

Норма статті 871 Закону України «Про державну службу» не містить положень, які б позбавляли позивача наданих йому прав, покладали на нього будь - які додаткові обов`язки та встановлювали відповідальність. Вказаною нормою лише встановлено особливу процедуру припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення у випадку зміни Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, в даному випадку відсутня зворотня дія в часі норми закону, а лише наявний факт реалізації відповідачем наданих йому на час звільнення позивача з посади положеннями статті 871 Закону України «Про державну службу» повноважень у спосіб визначений вказаною нормою.

Щодо посилань позивача на те, що нормою статті 871 Закону України «Про державну службу» встановлено додаткову підставу звільнення з державної служби, яка має ознаки дискримінаційної, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Пунктами 3 та 6 зазначеної статті встановлено, що непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Положення статті 871 Закону України «Про державну службу» підлягають застосуванню виключно до державних службовців, які займають посаду державної служби категорії "А", тобто до державних службовців, які становлять вищий корпус державної служби. Відповідно до статті 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства.

Таким чином, встановлення статтею 871 Закону України «Про державну службу» додаткових підстав припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення зумовлено виключно особливостями статусу відповідних державних службовців, тобто їх належністю до вищого корпусу державної служби, який обумовлює виникнення особливості її проходження, а отже встановлення відповідних додаткових підстав припинення не може вважатись дискримінацією.

Стосовно посилань позивача на порушення відповідачем порядку розгляду подань на підставі яких прийнято оскаржувані розпорядження, оскільки вони не проходили ні внутрішнє, ні зовнішнє погодження та процедуру візування та порушення відповідачем включення до порядку денного питання про звільнення позивача із займаної посади та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 , розгляду відповідних питань, прийняття та опрацювання оскаржуваних розпоряджень суд зазначає наступне.

Як на обґрунтування порушення під час розгляду відповідачем подань на підставі яких прийнято оскаржувані розпорядження порядку внутрішнього та зовнішнього погодження та процедури візування позивач посилається норми Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55.

Пунктом 1 вказаної Типової інструкції встановлено, що ця інструкція встановлює вимоги щодо документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними у паперовій формі Секретаріатом Кабінету Міністрів України, центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями, що належать до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим (далі - установи).

Таким чином, норми Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55 спрямовані на впорядкування організації роботи з документами, при цьому вони не містять положень в яких би було закріплено вимоги недотримання яких зумовлювало б втрату чинності документами, які було видано міністерством чи Кабінетом Міністрів України.

Отже посилання позивача на недотримання підчас видання оскаржуваних розпоряджень положень вказаної Типової інструкції, як на обставину, яка зумовлює наявність підстав для їх скасування є необґрунтованими.

Згідно з параграфом 16 глави 1 розділу 3 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 пропозиції Прем`єр-міністрові щодо порядку денного засідання Кабінету Міністрів готує Секретаріат Кабінету Міністрів на підставі матеріалів, підготовлених для розгляду в порядку, встановленому розділами 4 - 7 цього Регламенту. Порядок денний засідання Кабінету Міністрів складається з таких розділів: концептуальні засади реалізації державної політики; акти законодавства; кадрові питання; звіти та питання контролю; різне. Міністр Кабінету Міністрів подає Прем`єр-міністрові для схвалення проект порядку денного засідання Кабінету Міністрів разом з відповідними матеріалами до нього.

Абзацом 1 параграфу 17 глави 1 розділу 3 вказаного Регламенту встановлено, що схвалений Прем`єр-міністром проект порядку денного засідання Кабінету Міністрів та матеріали до нього Секретаріат Кабінету Міністрів надсилає членам Кабінету Міністрів, іншим учасникам засідання в електронній формі із використанням системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, крім матеріалів, що містять інформацію з обмеженим доступом, не пізніше ніж за 24 години до початку засідання, а у разі проведення позачергового засідання надає їх до початку або в ході засідання. Матеріали з кадрових питань надаються учасникам засідання в день засідання перед його початком.

Відповідно до параграфу 19 глави 2 розділу 3 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 на засіданнях Кабінету Міністрів головує Прем`єр-міністр, а в разі відсутності Прем`єр-міністра за його дорученням - Перший віце-прем`єр-міністр або віце-прем`єр-міністр згідно з визначеним Кабінетом Міністрів розподілом повноважень. Порядок денний засідання Кабінету Міністрів затверджує Кабінет Міністрів за пропозицією Прем`єр-міністра. За пропозиціями членів Кабінету Міністрів до порядку денного під час засідання Кабінету Міністрів можуть вноситися зміни, крім включення питань про розгляд проектів актів законодавства, за винятком тих, невідкладний розгляд яких пов`язаний із запобіганням виникненню надзвичайних ситуацій, ліквідацією їх наслідків або вирішенням інших питань, пов`язаних із виникненням загрози життю та/або здоров`ю населення, а також вирішенням невідкладних питань, пов`язаних з проведенням операції Об`єднаних сил.

Згідно з абзацом 4 параграфу 20 глави 2 розділу 3 вказаного Регламенту з кадрових питань доповідає на засіданні Міністр Кабінету Міністрів.

Абзацами 1, 2 та 3 параграфу 22 глави 2 розділу 3 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 визначено, що рішення Кабінету Міністрів приймаються шляхом голосування більшістю голосів посадового складу Кабінету Міністрів. Якщо проект рішення отримав підтримку половини посадового складу Кабінету Міністрів і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр, рішення вважається прийнятим. Головуючий на засіданні Кабінету Міністрів на підставі результатів обговорення та голосування оголошує про прийняте рішення.

Відповідно до абзаців 1 та 2 параграфу 24 глави 2 розділу 3 зазначеного Регламенту за результатами засідання Кабінету Міністрів складається протокол, який є офіційним документом. У протоколі засідання зазначаються прізвища та ініціали членів Кабінету Міністрів, а також інших посадових осіб, які взяли участь у засіданні, питання, що розглядалися, та рішення, прийняті за результатами розгляду.

Згідно з параграфом 30 глави 1 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 акти Кабінету Міністрів з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень. Розпорядження Кабінету Міністрів видаються, зокрема, з питань кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру.

Отже, матеріали з кадрових питань надаються членам Кабінету Міністрів України та іншим учасникам засідання в день засідання перед його початком, при цьому зміни до порядку денного можуть вноситись під час засідання Кабінету Міністрів України за пропозиціями його членів. Рішення Кабінету Міністрів України приймаються шляхом голосування більшістю голосів посадового складу Кабінету Міністрів України та прийняті акти з кадрових питань видаються у формі розпоряджень. За результатами засідання Кабінету Міністрів України складається протокол, який є офіційним документом.

На засіданні Кабінету Міністрів України 12.10.2019 за результатами якого складено протокол №12 включено додатково до порядку денного питання: про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 та прийнято розпорядження Кабінету Міністрів України "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України" та "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " доручивши Секретаріату Кабінету Міністрів України оформити їх в одноденний строк відповідно до регламентних вимог.

Зазначені факти підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями Витягів з протоколу №12 засідання Кабінету Міністрів України від 12.10.2019.

В частині посилань позивача на те, що при розгляді питання щодо звільнення позивача із займаної посади на засіданні Кабінету Міністрів України не заслуховувалась доповідь Міністра Кабінету Міністрів України, суд звертає увагу на те, що згідно з абзацом 4 параграфу 20 глави 2 розділу 3 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 з кадрових питань доповідає на засіданні Кабінету Міністрів України саме Міністр Кабінету Міністрів України, а отже оскільки відповідно до Витягу з протоколу №12 засідання Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 відповідне питання було розглянуто на засіданні Кабінету Міністрів України, то відповідна доповідь була заслухана.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що питання щодо про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 відносяться саме до кадрових питань відповідачем було дотримано процедуру їх розгляду визначену Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 та за результатами їх розгляду прийнято акти оформлені у відповідно до вимог вказаного Регламенту.

Відповідно до пункту 1 параграфу 52 глави 6 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 секретаріат Кабінету Міністрів проводить експертизу поданого до Кабінету Міністрів проекту акта та здійснює його опрацювання (вносить поправки, пов`язані з приведенням у відповідність з правилами нормопроектувальної техніки, редагує його та у разі потреби узгоджує поправки з головним розробником).

Пунктом 3 вказаного параграфу встановлено, що під час проведення експертизи Секретаріат Кабінету Міністрів, зокрема: перевіряє проект акта на відповідність: Конституції та законам України, актам Президента України, чинним міжнародним договорам України, а також на узгодженість з актами Кабінету Міністрів; Програмі діяльності Кабінету Міністрів, іншим стратегічним та програмним документам; зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції, у тому числі міжнародно-правовим, та праву Європейського Союзу (acquis ЄС); перевіряє повноту врахування зауважень заінтересованих органів; оцінює реалістичність досягнення поставленої мети обраним способом розв`язання проблеми, реалістичність прогнозу очікуваних результатів реалізації акта, достатність наведених критеріїв (показників) оцінки його ефективності та можливі ризики реалізації акта; оцінює реалістичність, достовірність та повноту підготовленого головним розробником прогнозу впливу реалізації акта на ключові інтереси заінтересованих сторін та у разі потреби готує власний прогноз впливу, оцінює позицію головного розробника щодо відсутності такого впливу; аналізує регуляторний вплив проекту регуляторного акта.

Таким чином одним з обов`язкових елементів проведення Секретаріатом Кабінету Міністрів експертизи поданого до Кабінету Міністрів проекту акта є перевірка повноту врахування зауважень заінтересованих органів.

Пунктом 5 параграфу 33 глави 2 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 встановлено, що проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономіки (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань та щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, зміни персонального складу Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, а також проектів актів з питань утворення та організації роботи комітету з призначення керівників особливо важливих для економіки підприємств і комісії з відбору керівників особливо важливих для економіки підприємств, оголошення відбору та призначення чи погодження кандидатур претендентів на посаду керівників і членів наглядових рад таких підприємств).

Отже, проекти розпоряджень Кабінету Міністрів України з кадрових питань не підлягають обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономіки, а отже відповідно експертиза вказаних розпоряджень може не проводитись.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на порушення відповідачем порядку розгляду подань на підставі яких прийнято оскаржувані розпорядження, порушення порядку включення до порядку денного Кабінету Міністрів України питання про звільнення позивача із займаної посади та про тимчасове покладення обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 , розгляду відповідних питань, прийняття та опрацювання оскаржуваних розпоряджень є необґрунтованими та спростовуються документами наявними в матеріалах справи.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що розпорядження Кабінетом Міністрів України від 12.10.2019 № 942-р було прийнято за поданням Міністерства охорони здоров`я України, яке було подано листом від 08.10.2019 № 02.1-21//42326/219 у відповідності до частини першої статті 871 Закону України "Про державну службу", суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування та поновлення позивачем на посаді державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України.

В частині щодо оскарження позивачем розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Пунктом 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Оскаржуваним розпорядженням від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 ", тимчасово, до призначення в установленому порядку державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України, покладено виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на начальника відділу Служби Державного секретаря (самостійний відділ) зазначеного Міністерства ОСОБА_3 .

Таким чином вказане розпорядження є актом індивідуальної дії та його правові наслідки стосуються виключно прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 та в ньому відсутні положення, які б стосувалися прав, свобод чи інтересів позивача.

Враховуючи наведене розпорядженням відповідача від 12.10.2019 № 949-р "Про тимчасове покладення виконання обов`язків державного секретаря Міністерства охорони здоров`я України на ОСОБА_3 " не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та обов`язки шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне їй право або шляхом покладення на неї будь-якого обов`язку, а отже сам по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), треті особи: Міністерство охорони здоров`я України (01021, м. Київ, вул. Грушевського, 7, ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді - відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.П. Огурцов

Судді Р.О. Арсірій

В.А. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлений 12.10.2020