Справа № 420/2600/20
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2600/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Танцюри К.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовомдо Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання протиправною та скасування постанови №49017229 від 18.03.2019р. про стягнення з ОСОБА_1 , грошових коштів за сплату виконавчого збору у розмірі 285 089,06грн.

Ухвалою суду 20.05.2020р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Сторони повідомлялись про день та час слухання справи, однак у судове засідання не з`явились. 25.05.2020р. до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності учасника справи.

Керуючись положеннями ч.9 ст. 205 КАС України судом продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.05.2020р. витребувано у Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №49017229.; зупинено провадження по справі №420/2600/20 до моменту отримання витребуваних судом документів.

Ухвалою суду від 12.10.2020р. поновлено провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що 18.03.2019 р. відповідачем була винесена постанова №49017229 про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору у сумі 285 089,06 грн.21.03.2019 року відповідачем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №58685389 з виконання вищевказаної постанови. Відповідачем також була винесена ще одна постанова №52561018 від 19.03.2019 р. про стягнення на користь держави виконавчого збору у розмірі 375 224,83 грн. по виконавчому провадженню, відкритому на підставі виконавчого надпису нотаріуса, яка не оскаржується в цьому позові, як по причині відсутності у позивача коштів для сплати судового збору, так і по причині того, що в Ізмаїльському міськрайонному суді розглядається справа №500/5360/19 за позовом ОСОБА_2 до нотаріуса про визнання виконавчого надпису не підлягаючим виконанню, розгляд якої не завершений. Позивач вказав, що є визначальною в вирішенні спірного питання по суті позову та полягає в тому, шо постановою від 18.03.2019 р. відповідач повернув стягувачеві - ТОВ «ОТП Факторінг Україна» - за його заявою без виконання виконавчий лист від 27.03.2013 р. виданий Ізмаїльським міськрайоним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторінг Україна» заборгованості за кредитними договорами в загальній сумі 2 850 890,56 грн. Після повернення цього виконавчого документу, стягувач передав його на примусове виконання приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., у якого в наступному, а саме 27.12.2019 р. стягувач знову забрав його без виконання, що не завадило останньому винести вже свою постанову від 20.05.2019 р. про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 285 089,06 грн., тобто повторно. Позивач, посилаючись на те, що аналіз ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» дає можливість зробити висновок про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є як фактичне виконання судового рішення, так і вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, просить суд задвольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач повідомлявся про день та час розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву до суду надано не було.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Постановою головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої сужби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Парапір Артема Дмитровича від 18.03.2020р. у ВП №49017229, з виконання виконавчого листа №2-4989/2011 виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 27.03.2013р., повернуто виконавчий лист, у зв`язку з надходженням заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання (а.с.89).

Постановою головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої сужби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Парапір Артема Дмитровича від 18.03.2020р. у ВП №49017229 з виконання виконавчого листа №2-4989/2011 виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 27.03.2013р., керуючись ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 285 089,06грн. (а.с.87)

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-4989/2011 виданого Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області 27.03.2013р., відкрито-15.10.2015р.

Позивач, не погоджуючись із постановою головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої сужби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення виконавчого збору, звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Законувідносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, згідно яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі в розмірі 285 089,06грн.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду по справах № 640/685/19 від 14.05.2020р. №1340/5050/18 від 29.07.2020р.

Частиною 2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною та скасування постанови №49017229 від 18.03.2019р. про стягнення з ОСОБА_1 , грошових коштів за сплату виконавчого збору у розмірі 285 089,06грн, є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, щопри задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання вказаного адміністративного позову у розмірі 2850,90грн., що підтверджується квитанцією №22 від 12.05.2020р.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, що адміністративний позов поивача підлягає задоволенню, судовий збір сплачений позивачем за подання вказаного адміністративного позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої сужби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Парапір Артема Дмитровича №49017229 від 18.03.2019р. про стягнення з ОСОБА_1 , грошових коштів за сплату виконавчого збору у розмірі 285 089,06грн.

Стянути з Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої сужби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (код , м.Ізмаїл, пр. Миру 23, каб. 203) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2850,90грн.(дві тисячі вісімсот п`ятдесят гривень дев`яносто копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.