Справа № 308/7189/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 308/7189/20 пров. № А/857/11613/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Індії ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2020 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Республіки Індії ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

суддя(і) у І інстанції Іванов А.П.,

час ухвалення рішення 14 год 57 хв,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 27 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

23 липня 2020 року командир військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив затримати громадянина Республіки Індії ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2020 року у справі № 308/7189/20 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача відсутній належний паспортний документ для виїзду з території України, на підставі якого він може вибути з території України, він не належить до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не представлено. При цьому останній порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та фактично незаконно перебуває на території України.

У апеляційній скарзі відповідач, який діє через представника, просив зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції під час судового засідання не забезпечено відповідачу правову допомогу, що є підставою для скасування судового рішення.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули і відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд відбувається за їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 21 липня 2020 року о 19 год 00 хв громадянин Республіки Індії ОСОБА_1 у порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, був прийнятий на територію України з Словаччини, який 17 липня 2020 року був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі прикордонних знаків № 80-81 словацько-українського кордону, за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку у складі групи осіб.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні. У подальшому його було затримано у відповідності до вимог статті 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

Щодо відповідача було прийнято рішення про примусове повернення з України. Як випливає зі змісту позовної заяви, таке рішення відповідач виконати не в змозі, оскільки у нього відсутні документи, що надають право на перетин державного кордону

Вказані обставини стверджуються довідкою № 21/25 від 23 липня 2020 року, копією протоколу про адміністративне затримання від 21 липня 2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 21 липня 2020 року; копією акту про приймання передавання особи від 21 липня 2020 року.

У зв`язку з наведеним військова частина НОМЕР_1 звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до частини 3 статті 30 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Згідно із частиною 4 тієї ж статті іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

З матеріалів справи слідує, що громадянин Республіки Індії ОСОБА_1 є нелегальним мігрантом і ним не представлено документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відсутність національного паспортного документу підтверджується копією протоколу про адміністративне затримання від 21 липня 2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 21 липня 2020 року.

Відтак, апеляційний суд вважає, що відповідач будучи нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних на те підстав, а тому існує ризик його втечі.

Окрім того, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається нез`ясованим у повній мірі.

Щодо покликання скаржника на те, що судовий розгляд у суді першої інстанції було проведено всупереч вимогам закону без надання відповідачу безоплатної вторинної правової допомоги, оскільки не було оповіщено Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, так як у протоколі про адміністративне затримання відповідача від 21 липня 2020 року у відповідних графах зазначено, що той потребує послуг захисника, про затримання особи повідомлено ЦБВПД № 574 о 19.10 год 21 липня 2020 року у телефонному режимі, інформацію прийняв ОСОБА_2 .

Окрім того, у протоколі про адміністративне затримання відповідача від 21 липня 2020 року наявний його підпис про ознайомлення з даним протоколом на зрозумілій для нього мові, до якого доповнень та зауважень він не мав; інформування про його права, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення; відсутністю жодних заяв та клопотань до службових осіб Державної прикордонної служби України. Відповідач відмовився надавати пояснення на підставі статті 63 Конституції України.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про своє примусове повернення з України від 24 квітня 2020 року через відсутність документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також коштів, необхідних для добровільного залишення території України, що об`єктивно цьому перешкоджає.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Підсумовуючи викладене, на думу апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу громадянина Республіки Індії ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 липня 2020 року у справі № 308/7189/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 09 жовтня 2020 року.