Справа № 380/6212/20
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/6212/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючого-судді Сакалоша В.М.,
секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,
представника позивача Каверіна С.М.,
представника відповідача Гарбарука В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в :
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Військової прокуратури Західного регіону України (далі Військова прокуратура, відповідач), в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби перерахунку вислуги років за період з 01.03.2018 по 31.12.2018, компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», компенсації за невикористані дні щорічних відпусток;
- зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату перерахунку вислуги років за період з 01.03.2018 по 31.12.2018, компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», компенсації за невикористані дні щорічних відпусток) за період із 05.02.2019 по 08.05.2020.
Провадження у справі суд відкрив ухвалою від 06.08.2020.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій прокуратурі західного регіону. Наказом від 29.01.2019 звільнений в запас та наказом від 04.02.2019 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Заявлені вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_1 з порушенням встановленого законодавством строку повного розрахунку військовослужбовців при звільненні з військової служби виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на яке останній набув у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби..
Відповідач надав відзив на позов, з вимогами не погоджується. Зазначає, що будь яких спорів з приводу розміру сум належних до виплати при звільненні між позивачем та прокуратурою регіону не виникало. При цьому прокуратурою регіону добровільно було виплачено позивачу перерахунок вислуги років, та компенсацію за невикористані дні відпусток.
Позивач надав відповідь на відзив та пояснення по суті спору. Зазначив що його вимоги ґрунтуються на вимогах законодавства, і з огляду на те, що після звільнення тривалий час відповідачем не було проведено остаточний розрахунок ОСОБА_1 має право на відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідач явку представника не забезпечив.
Ухвалою без виходу до нарадчої кімнати суд задовольнив клопотання представника позивача та замінив відповідача на належного - Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі.
Заслухавши доводи сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 проходив службу у Військовій прокуратурі західного регіону.
Безтерміново має право на пільги встановлені Законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_1 вид. 01.10.2018)
Наказом міністра оборони України від 29.01.2019 №43 капітана юстиції ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (за підпунктом «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я)) та наказом військового прокурора Західного регіону України від 04.02.2019 №91к виключено із списків особового складу частини.
Адвокат ОСОБА_2 в інтересах позивача 29.02.2020 звернувся до Начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби із інформаційними запитами в порядку ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» .
Зокрема щодо інформації (довідку) про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із 2014 року до часу звільнення з військової служби у 2019 році із наданням детального розрахунку та зазначенням базового місяця для обчислення індексації до грудня 2015 року та із зазначенням місяця з якого здійснено обчислення за наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення індексації із січня 2016 року.
Також щодо надання відомостей про надання ОСОБА_1 за період 2018-2019 роки додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» терміном 28 днів або проведення останньому при звільненні виплати компенсації за указану відпустку.
Листом від 30.03.20 №18-96вих.20 відповідач повідомив, що вищезазначена відпустка не надавалась, а для виплати компенсації необхідно повідомити банківські реквізити.
Листом від 30.03.20 №18-95вих-20 відповідач повідомив що розрахунки з колишніми військовослужбовцями з питань перерахунку надбавки за вислугу років та з інших питань проводяться на підставі їх заяв або звернень із зазначенням банківських реквізитів.
Листом від 27.05.2020 №18-138 вих-20 повідомлено про розгляд адвокатського запиту від 11.05.2020, та про здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 належного грошового забезпечення.
Вказані обставини (а саме факт нарахування та виплати належних сум) позивачем не спростовується. Проте позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача яка полягає у не проведенні з ним повного розрахунку на день виключення його із списків особового складу, тобто 04.02.2019. З огляду на що звернувся до суду з цим позовом з вимогою нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час затримки розрахунку.
Вирішуючи спір суд керувався наступним.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі №823/2249/18.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає за можливе застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а, від 10.05.2019 у справі №805/416/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Відповідно до ч. 5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо дати з якої відповідачем здійснено остаточний розрахунок при звільненні суд зауважує, про наступне.
Тобто враховуючи те, що із списків особового складу позивача було виключено наказом від 04.02.2019, а остаточний розрахунок належного при звільненні грошового забезпечення здійснено 08.05.2020, відповідачем допущено бездіяльність, яка порушила права позивача.
В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як вбачається із матеріалів справи загальний розмір виплаченої заборгованості становить 108292,74 грн.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -
Позов задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби перерахунку вислуги років за період з 01.03.2018 по 31.12.2018, компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», компенсації за невикористані дні щорічних відпусток;
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений та підписаний 13.10.2020.

Суддя В.М. Сакалош