Справа № 380/3094/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3094/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд:
в складі головуючої судді Потабенко В.А.,
за участю секретаря судового засідання Олійник Л.В.,
за участі:

представника позивача Каверіна С.М., згідно договору,

представника відповідача Зданевича С.О., згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення сум, -

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з 06.11.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 2018 роки загальним терміном 42 календарних дні;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 2018 роки загальним терміном 42 календарних днів сумі 15384,18 грн.;

- визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також підйомної допомоги у січні 2017 року, передбаченої ч.3 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, а також підйомну допомогу у січні 2017 року з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 в розмірі 10536,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі наданих Мостиським прикордонним загоном документів з питань грошового забезпечення встановлено, що під час проходження військової служби та звільнення із неї ОСОБА_1 не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які позивач набув під час виконанням обов`язків військової служби.На думку позивача, вказана бездіяльність відповідача призвела до виплати йому грошового забезпечення та компенсаційних виплат у меншому розмірі, ніж належить згідно законодавства. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді від 24.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

13.05.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №223921). Представник відповідача у відзиві по суті спору зазначив, що ні постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, ні наказом АДПСУ від 20.05.2008 №425 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України не визначено такого виду грошового забезпечення як додаткова грошова винагорода. Наголосив, що відповідно до п.8 Інструкції про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України №73 від 02.02.2016 (далі Інструкція №73) винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Винагорода не має фіксованого розміру та залежить від видатків на грошове забезпечення, а отже не входить до складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується матеріальна допомога на оздоровлення та підйомна допомога. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі №761/17387/17. Також представник наголосив, що наказом АДПСУ від 20.05.20078 № 425 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.06.2008 за №537/15228, встановлено, що військовослужбовцям один раз на рік надається допомога на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за їх рапортом за місце штатної служби на підставі наказу начальника (командира) органу Держприкордонслужби, а начальникові (командиру) на підставі наказу вищого начальника (командира) із зазначенням у ньому розміру допомоги. Зазначив, що розмір допомоги визначається виходячи із посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із зазначенням у ньому розміру допомоги. Крім того, представник відповідача наголосив, що позивач не оскаржував жодного наказу, на підставі якого йому виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення під час її отримання. Щодо компенсації за додаткові відпустки, то представник відповідача вказав, що за період з 2013 по 2015 позивачем не надано жодних доказів, що він проходив службу в підрозділах, проходження служби в яких надає право на додаткову відпустку за умови проходження служби в певних підрозділах. Крім того, відповідно до абзацу 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Однак, жодних посилань на додаткові відпустки, які не надавалися у зв`язку з тим, що їх надання припинено, дана норма не містить. Зазначив, що позивач підпадає під дію абзацу 1 п.14 ст.10-1 цього Закону, у якому не зазначена норма щодо надання додаткової відпустки, у зв`язку з тим, що він був звільнений на підставі закінчення терміну дії контракту. Крім того, жодних посилань на виплату грошової компенсації за додаткові відпустки, які не надавалися в попередні роки, в зв`язку з тим, що їх надання припинено, не міститься. Наголосив, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки за різними підставами, щорічна додаткова відпустка надається за однією із підстав за вибором військовослужбовця. Крім того, представник відповідача наголосив, що позивач не звертався із рапортом щодо виплати компенсації за невикористані додаткові види відпусток під час проходження служби перед звільненням та на момент звільнення та виключення зі списків частини. Підсумовуючи наведене, вважає доводи позивача необґрунтованими та безпідставними та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

25.05.2020 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №26064). Позивач наголосив, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Так, відповідно до постанови 06.02.2019 до грошового забезпечення військовослужбовців, як до обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Тому вказана позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі №522/2738/17 у даному випадку є пріоритетною для застосування порівняно з позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 01.03.2018 у справі №761/17387/17 та інших, на які покликався представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог. Щодо невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку в умовах особливого періоду, представник позивача зазначив, що у рік звільнення військовослужбовців з військової служби у разі невикористання ними щорічної основної відпустки або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям жінкам, які мають дітей. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18. Щодо заперечень відповідача в частині терміну відпустки, представник позивача зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджено перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку. Позивач набув право на додаткову відпустку на підставі п.4 ст. 10-1 Закону України Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за період 2013-2018 роки та набув право, як учасник бойових дій, на пільгову відпустку за період 2016-2018 років. Тому, вважає, що заперечна позиція відповідача щодо вказаних вимог не узгоджується із нормами законодавства. Отже, оскільки вказані додаткові відпустки є різними пільгами, гарантіями та компенсаціями, то з врахуванням змін, внесених законодавством на підвищення соціального захисту вказаної категорії громадян у 2015 році, є безпідставним обмеження прав військовослужбовців на отримання грошової компенсації при звільненні за невикористані під час особливого періоду вказані додаткові відпустки, виплачуючи таку компенсацію у вибірковий спосіб.

Ухвалою судді від 19.06.2020 продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, підтримав. Просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача щодо позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Судом встановлено, що наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 05.10.2018 №274-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку дії контакту.

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06.11.2018 №310-ос позивача було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звертався до Мостиського прикордонного загону із адвокатським запитом від 09.03.2020про надання відомостей щодо обсягу виплаченого грошового забезпечення та компенсаційних виплат, право на які позивач набув під час виконанням обов`язків військової служби.

Згідно наданої відповіді від 17.03.2020 №2125 та доданих о неї документів, позивачем та його представником було встановлено, що відповідачем на користь позивача було виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати у меншому розмірі, ніж належить згідно законодавства.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян, які знаходяться на службі в Збройних Силах України і інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Відповідно до додатку 4 Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 702 військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби 1,2 та 3 категорії встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п.1Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Відповідно до п.11 цього ж Порядку в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

З матеріалів справи вбачається, що позивач впродовж 2013-2018 років проходив військову службу у підрозділах Державної прикордонної служби України на посадах інспектора прикордонної служби 2, 3 категорій.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 із військової служби відповідач не провів виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки.

Відповідно до абз.3 ч.14 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та вказаного пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Представник відповідача в судовому засіданні не довів правомірності своєї бездіяльності щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Тому, суд дійшов висновку визнати протиправною вказану бездіяльність відповідача та з метою відновлення порушеного права вирішив зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог про вимог про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України Про відпустки передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 Закону України Про відпустки учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абз.3 п.14 ст.10-1 цього Закону передбачає, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.18 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18.

Суд встановив, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2016-2018 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації за такі невикористані додаткові відпустки у зв`язку із звільненням зі служби.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, а також ст.16-2 Закону України Про відпустки.

Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Водночас, щодо позовної вимоги про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 2018 роки загальним терміном 42 календарних днів сумі 15384,18 грн. суд зазначає наступне.

Позивач самостійно здійснив розрахунок суми компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 2018 роки.

Однак, суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку та визначення конкретного розміру зазначеної допомоги, оскільки ця функція належить відповідачу.

Тому, стягнення розрахованої позивачем суми компенсації є неналежним способом захисту порушених прав позивача, оскільки така компенсація відповідачем не нарахована позивачу.

Суд наголошує, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може, зокрема, прийняти рішення про:- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 06.11.2018.

Таким чином, позовні вимог в цій частині підлягають задоволенню частково.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій в частині виплати допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також підйомної допомоги у січні 2017 року, передбаченої ч.3 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, то суд зазначає наступне.
Підпунктом 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено щомісячну додаткову грошову винагородувійськовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Частиною 1 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімейпередбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Крім того, згідно з ч. 2, 3 ст. 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються такі одноразові додаткові види грошового забезпечення, як щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Вказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17, викладеними у постанові від 06.02.2019 та підтверджується висновками Верховного Суду у справі 295/11615/17 від 30.09.2020.

Отже, як уже зазначалося, наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 05.10.2018 №274-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку дії контакту, а наказом від 06.11.2018 №310-ос виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Судом з особистих карток грошового забезпечення за 2016, 2017 та 2018 роки та пояснень представників сторін встановлено, що до складу грошового забезпечення, з якого позивачу було здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, виплаченої у березні 2016 у розмірі 4419,55 грн., у березні 2017 року у розмірі 5080,00 грн., у січні 2018 року у розмірі 5156,00 грн., а також підйомної допомоги, виплаченої у січні 2017 року у розмірі 5080,00 грн., не включено щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

З матеріалів справи, а саме з копій особистих карток грошового забезпечення за 2016, 2017, 2018 роки вбачається, що додаткова грошова винагорода виплачувалася ОСОБА_1 щомісяця (крім січня 2016, червня - листопада 2016) з дня застосування у Держприкордонслужбі нової Інструкції (січень 2016 року) по лютий 2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується:

1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;

2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

Порядок виплати підйомної допомоги передбачений Інструкцією про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 19.08.2016 №848.

Таким чином, в силу положень ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, додаткова грошова винагорода повинна була включатися до розрахунку підйомної допомоги у січні 2017 року, передбаченої ч.3 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Так само, як і до допомоги на оздоровлення, виплаченої у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Однак, вказані суми додаткової грошової винагороди не були включені відповідачем до складу грошового забезпечення, з якого обчислено допомогу на оздоровлення та підйомну допомогу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам вказаного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Судувід 31.07.2019 у справі № 826/3398/17, від 05.12.2019 у справі № 295/5200/18, від 28.02.2020 у справі №817/1427/17, 30.09.2020 у справі №295/11615/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно не включив позивачу до розрахунку допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також підйомної допомоги у січні 2017 року, передбаченої ч.3 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій.

Таким чином, вказані протиправні дії відповідача спричинили отримання позивачем допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги у значно меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 недоплаченої допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, а також підйомної допомоги у січні 2017 року з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 в розмірі 10536,43 грн., то суд зазначає наступне.
Позивач самостійно здійснив розрахунок суми недоплаченої допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги.

Однак, як вже було зазначено вище, суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку та визначення конкретного розміру зазначеної допомоги, оскільки ця функція належить відповідачу.

Тому, стягнення розрахованих позивачем суми вказаної допомоги є неналежним способом захисту порушених прав позивача, оскільки така компенсація відповідачем не нарахована позивачу.

Суд наголошує, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язання Мостиського прикордонного загону нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, а також підйомну допомогу у січні 2017 року, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наслідком розгляду справи, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо судових витрат, суд зазначає таке.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч.1ст. 5 Закону України Про судовий збір і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 73-77, 139, 244 246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:
адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з 06.11.2018 компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 2018 роки загальним терміном 42 календарних дні.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2016 2018 роки.

Визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, передбаченої п.1 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також підйомної допомоги у січні 2017 року, передбаченої ч.3 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у березні 2016 року, березні 2017 року та березні 2018 року, а також підйомну допомогу у січні 2017 року з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сторін стягненню не підлягають.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.10.2020.

Суддя Потабенко В.А.