Справа № 520/8457/2020
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків
12 жовтня 2020 року № 520/8457/2020
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мельников Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо нездійснення належного нарахування та своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ),

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року до дня ухвалення судом рішення без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) нову довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за увесь період служби, тобто за період з 02 серпня 2014 року до дня ухвалення судом цього рішення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) у відповідності до статті 110 КЗпП України, у письмовому вигляді, щомісячну розшифровку за увесь період служби, тобто за період з 02 серпня 2014 року до дня ухвалення судом цього рішення з повідомленням: нарахованої суми за видами виплат; розмірами і підставами відрахувань та утримань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належить до виплати;

- призначені до виплати матеріальні кошти прошу перерахувати на картковий рах. № НОМЕР_4 .

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем було протиправно не нараховано та не виплачено позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичної виплати заборгованості, а саме за період з 11 липня 2017 року до дня ухвалення судом рішення. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надсилалась відповідачеві засобами поштового зв`язку та була отримана останнім, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення.

Відповідач правом подання відзиву на позов не скористався, заяв або клопотань до суду не подавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про наслідки неподання відзиву на позов та необхідних документів або заяви про визнання позову до суду.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Так, позивач з 02.08.2014 по 29.09.2015 був мобілізований до Збройних сил України та здійснював військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

З 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 року позивач здійснював військову службу, але вже на контрактній основі у військовій частині НОМЕР_1 .

З копії військового квитка серії НОМЕР_5 вбачаються наступні відомості щодо ОСОБА_1 : 02.08.2014 - мобілізовано на військову службу до пп НОМЕР_6 на підставі Указу Президента від 21.07.2014; 29.09.2015 - звільнено з військової служби на підставі Указу Президента від 12.06.2015; 11.07.2016 - зараховано на військову службу за контрактом на підставі наказу командира пп НОМЕР_6 № 108 від 11.07.2016; 11.07.2017 - звільнено з військової служби на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 8 від 11.07.2017 року.

Також, 22 квітня 2016 року позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_7 .

У продовж проходження військової служби відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 рік та індексацію грошового забезпечення за період з 02 серпня 2014 року по 29 вересня 2015 року, та за період з 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 року, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Отже, судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 року по справі №520/2740/2020 адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 11 липня 2017 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 11 липня 2017 року; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 02 серпня 2014 року по 29 вересня 2015 року та за період з 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02 серпня 2014 року по 29 вересня 2015 року та за період з 11 липня 2016 року по 11 липня 2017 року; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 року по справі № 520/2740/2020 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 року по справі № 520/2740/2020 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - повернуто скаржнику.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовим розглядом справи встановлено, що 21.05.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано на рахунок позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року та індексацію грошового забезпечення за період з 02.08.2014 року по 29.09.2015 року та за період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року.

Позивачем у позовній заяві вказано, що зазначені обставини свідчать про те, що відповідачем було проведено остаточний розрахунок із ним 11.07.2017 року. Вказане, на думку позивача, свідчить про наявність у нього права відповідно до положень ст.116, 117 Кодексу законів про працю України на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з за період з 11.07.2017 року до дня ухвалення судом рішення.

Надаючи оцінку заявленим позовом вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що умовами застосування положень ч.1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи наведені норми, суд зазначає, що ч.1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

При цьому, ч.2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Водночас, положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З аналізу положень ч.1 ст. 117 КЗпП України вбачається обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

При цьому, суд зазначає, що ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

В той же час, ч.2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, у випадку якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Проте, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, а також у постановах від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, від 29.04.2020 року по справі 821/569/17.

Під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на виплату грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року та індексації грошового забезпечення за період з 02.08.2014 року по 29.09.2015 року та за період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 року по справі № 520/2740/2020, просив стягнути на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення судом рішення.

При цьому, суд враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу виплати належних працівникові сум при звільненні, оскільки як встановлено у справі №520/2740/2020 відповідачем протиправно не було проведено із заявником усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення.

Матеріали справи свідчать, що 21.05.2020 року на картковий рахунок позивача було зараховано суму заборгованості відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 року по справі № 520/2740/2020 у розмірі 7937,10 грн.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року та індексації грошового забезпечення за період з 02.08.2014 року по 29.09.2015 року та за період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року не у строк, встановлений положеннями статті 116 КЗпП.

Відтак, з огляду на обставини того, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення належного нарахування та своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

При цьому, враховуючи обставини справи та наявність порушеного права позивача, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній за робіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року до дати остаточного розрахунку, тобто до 21.05.2020 року.

Водночас, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо прохання призначені до виплати матеріальні кошти перерахувати на картковий рах. № НОМЕР_4 .

Водночас, суд наголошує, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів в обґрунтування правової позиції або ж задля підтвердження відсутності в його діях або бездіяльності вини.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 нову довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за увесь період служби, тобто за період з 02 серпня 2014 року до дня ухвалення судом цього рішення та про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 у відповідності до статті 110 КЗпП України, у письмовому вигляді, щомісячну розшифровку за увесь період служби, тобто за період з 02 серпня 2014 року до дня ухвалення судом цього рішення з повідомленням: нарахованої суми за видами виплат; розмірами і підставами відрахувань та утримань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належить до виплати, суд зазначає, що у випадку набрання законної сили судовим рішенням у даній справі в частині позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення належного нарахування та своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , у відповідача виникне обов`язок стосовно видачі такої довідки та щомісячної розшифровки.

При цьому, позивачем не надано до суду доказів відмови відповідача у видачі позивачу зазначеної довідки та щомісячної розшифровки, а відтак, на даний час дані позовні вимоги є передчасними.

Також стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити без утримання із зазначеної суми податку на доходи фізичних осіб суд зазначає, що останні є передчасними, оскільки на даний час відповідачем не вирішувалось питання утримання відповідних податків та зборів із нарахованих або виплачених позивачу сум.

Відтак, позовні вимоги позивача в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також позивачем до суду було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив суд ухвалити додаткове рішення у справі №520/8457/2020 про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи у сум 2035,10 грн.

Надаючи оцінку зазначеній заяві, суд вважає за необхідне вказати, що оскільки на даний час судом не було ухвалено рішення по справі №520/8457/2020, то у суду відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення. Однак, враховуючи зміст поданої позивачем заяви про ухвалення додаткового рішення, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду питання про стягнення на користь позивача судових витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Отже, суд зазначає, що положеннями ч. 1, 3 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

В той же час, положеннями ч.1 ст.132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до положень ст.138 КАС України розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Аналіз долучених позивачем до матеріалів справи доказів свідчить, що в обґрунтування поданої заяви до суду подано: товарний чек ФОП ОСОБА_2 № б/н від 02.07.2020 року (виготовлення печатної форми позовної заяви та заяви про розгляд) на суму 1230,10 грн., товарний чек ФОП ОСОБА_2 № б/н від 10.07.2020 року (виготовлення печатної форми звернення до МОУ та Командира в/ч НОМЕР_1 ) на суму 238,85 грн., товарний чек ФОП ОСОБА_2 № б/н від 15.07.2020 року (виготовлення печатної форми заяви про письмове підтвердження) на суму 98,20 грн., квитанцією про оплату поштового відправлення (до адміністративного суду заяви про письмове підтвердження) сума витрат 19,00 (за масу чек № 0184 від 15.07.2020 року на суму 19,00 грн. (округлена в більшу сторону за рахунок придбання марок) - чек № 0184 від 15.07.2020 року на суму 20,00 грн., квитанція про оплату поштового відправлення Новою Поштою (відповідь відповідача від 11.08.2020 року) - електронний документ на переказ готівки в гривні № від 11.08.2020 року на суму 55,00 грн., товарний чек ФОП ОСОБА_2 № б/н від 01.10.2020 року (виготовлення печатної форми заяви про ухвалення додаткового рішення) на суму 392,95 грн.

Надаючи оцінку зазначеним доказам суд вважає за необхідне вказати, що вжитий у ст. 138 КАС України термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.

Визначення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.

Верховний Суд в ухвалі від 07.03.2019 року по справі № 200/10765/18-а дійшов висновку, що комісія банку за сплату судового збору, поштові витрати та інфляційні витрати не відносяться до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає їх відшкодування.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування на користь позивача витрат, на підтвердження яких останнім надано квитанцію про оплату поштового відправлення (до адміністративного суду заяви про письмове підтвердження) сума витрат 19,00 (за масу чек № 0184 від 15.07.2020 року на суму 19,00 грн. (округлена в більшу сторону за рахунок придбання марок) - чек № 0184 від 15.07.2020 року на суму 20,00 грн., квитанцію про оплату поштового відправлення Новою Поштою (відповідь відповідача від 11.08.2020 року) - електронний документ на переказ готівки в гривні № від 11.08.2020 року на суму 55,00 грн.

Також стосовно витрат, на підтвердження яких позивачем до суду надано товарний чек ФОП ОСОБА_2 № б/н від 10.07.2020 року (виготовлення печатної форми звернення до МОУ та Командира в/ч НОМЕР_1 ) на суму 238,85 грн., суд зазначає, що вказані витрати не пов`язані із розглядом даної справи, а відтак, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Водночас, стосовно витрат, на підтвердження яких позивачем до суду надано товарний чек ФОП ОСОБА_2 № б/н від 02.07.2020 року (виготовлення печатної форми позовної заяви та заяви про розгляд) на суму 1230,10 грн., суд зазначає, що останні підлягають частковому відшкодуванню на користь позивача з огляду на обставини того, що витрати на суму 19,70 грн. стосуються послуг «набір тексту «КЛОПОТАННЯ…», друк документу «КЛОПОТАННЯ про розгляд за моєї відсутності» - 2 екз. х 1 арк.», але такі документи позивачем до суду не подавались.

Враховуючи вищевикладене та надані позивачем до суду докази понесення витрат, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат у розмірі 1701,55 грн.

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо здійснення належного нарахування та своєчасного проведення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року до 21.05.2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) вартість судових витрат у розмірі 1701 (одна тисяча сімсот одна) грн. 55 коп. за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Мельников Р.В.