Справа № 360/3259/20
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

12 жовтня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3259/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Шембелян В.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом представника позивача Акермана Олега Матвійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов представника позивача ОСОБА_2 (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач, управління), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 30.05.2019 про відмову у поновленні виплати пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю ОСОБА_1 з дати припинення, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни та виплачувати на визначений пенсіонером банківській рахунок, відкритий в АТ КБ Приватбанк.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач до червня 2014 року проживав у м. Луганську та перебував на обліку в управлінні, отримував пенсію за вислугу років, як військовослужбовець. З червня 2014 року по теперішній час позивач проживає в Ізраїлі.

З 01.11.2014 виплату пенсії позивачу призупинено, як і всім іншим пенсіонерам, що мали місце реєстрації на території проведення АТО.

Листом № 11503/03-01 від 28.08.2018 представнику позивача повідомлено, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто звернутися до УПФУ в м.Сєверодонецьку Луганської області та надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заяву про відкриття рахунку в АТ Ощадбанк.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 по справі № 1240/2909/18, залишеному без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 березня 2019 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву від 15.03.2018 з дотриманням вимог ст. 62 Закону № 2262-ХІІ та Закону № 1058-ХV з урахуванням правової позиції суду.

Проте, на виконання зазначеного рішення суду управлінням прийнято рішення від 30 травня 2019 року про відмову в поновленні виплати пенсії. В обґрунтування якого зазначено, що правового підґрунтя виплачувати пенсію ОСОБА_1 немає, оскільки він проживає в країні, з якою відсутній міжнародний договір в галузі соціального забезпечення, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

На думку позивача рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 30 травня 2019 року є протиправним та таким, що порушує його право на соціальне забезпечення.

Ухвалою суду від 04.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.26).

28.09.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позов (а.с.32-35), в якому зазначено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 по справі №1240/2909/18 головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області 30.05.2019 винесено рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за результатом повторного розгляду нотаріально завіреної заяви від 15.03.2018 про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_1 (підписаної ОСОБА_2 ) з урахуванням правової позицію суду та дотриманням вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб» та закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Припинення виплати пенсії позивачеві у листопаді 2014 року пов`язано із екстраординарними обставинами, а саме: визнанням Кабінетом Міністрів України у Розпорядженні від 07.11.2014 №1085-р частини території такою, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та встановленням у постанові від 07.11.2018 № 595 Тимчасового порядку здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей. У відповідності до положень ст. ст. 19, 116, 117 Конституції України вищезазначені акти Кабінету Міністрів України, як і інші аналогічні акти, є обов`язковими до виконання відповідачем як органом державної влади.

Крім того, на сьогоднішній день виплата пенсії позивачеві об`єктивно не є можливою через відсутність у відповідача пенсійної справи, що залишилася за попереднім місцем розташування у м. Луганську.

Одночасно із цим протягом всього періоду невиплати пенсії позивачеві існував і продовжує існувати правовий механізм, що дозволяє особам, які зареєстровані на тимчасово непідконтрольній українській владі території України отримувати пенсії, що передбачений п. 8 Тимчасового порядку здійснення соціальних виплат населенню, а також ч. 3 ст. 7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, яким позивач, виходячи з наданої у позові інформації, не скористався за власним волевиявленням.

Не набуття позивачем статусу внутрішньо переміщеної особи унеможливлює проведення виплат його пенсії за даними так званої електронної пенсійної справи.

При цьому, виходячи з інформації наданої у позовній заяві, позивачем не заперечується, що на сьогоднішній день в нього наявний внутрішній паспорт громадина України, нотаріально завірена копія якого була додана до заяви про призначення пенсії. Відповідач просив звернути увагу, що у відповідності до чинного законодавства процедура офіційного оформлення постійного проживання громадянина України за кордоном передбачає, серед іншого, здачу таким громадянином внутрішнього паспорту громадянина України та отримання у паспорті громадянина України для виїзду за кордон відмітки постійне проживання з зазначенням країни, де громадянин України планує жити.

Відтак, позивачем не було надано доказів постійного проживання за кордоном в розумінні чинного законодавства -що принципово унеможливлювало б набуття ним статусу внутрішньо переміщеної особи.

Заява про призначення пенсії була подана особою, що в силу положень п. 4 Порядку №3-1 не мала на те відповідних повноважень, а також не містила у якості додатків документів, що вимагаються згідно з чинним законодавством для відновлення виплати його пенсії, а саме: довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено адресу фактичного місця перебування та заяви про відкриття рахунку в приватному акціонерному товаристві Ощадбанк.

Вищевказане, на думку відповідача, свідчить про відсутність вини головного управління або його посадових осіб в припиненні виплати пенсії позивача, а також в неможливості відновлення такої виплати в даний час, що не дає можливості розглядати такі дії відповідача як противоправні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 КАС України, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини, що склалися між сторонами.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є пенсіонером, отримує пенсію за вислугою років довічно, про що свідчить пенсійне посвідчення від 01.07.1999 серія НОМЕР_1 (а.с. 9-11).

Позивач перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262 по лінії Міністерства оборони України.

До виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю позивач проживав в м. Луганську та отримував пенсію за вислугу років. Надалі виїхав до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії позивачу припинено з листопада 2014 року.

15.03.2018 представник ОСОБА_1 , за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2 , звернувся до ГУПФУ в Луганській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років як військовослужбовцю з дати припинення, з врахуванням всіх індексацій, підвищень, надбавок та доплат відповідно до пенсійного законодавства України як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни. Просив надіслати рішення за наслідками розгляду заяви про поновлення виплати пенсії, повідомити про згоду на перерахування коштів на банківський рахунок, відкритий в ПАТ КБ Приватбанк, повідомити, чи здійснено запит паперової або електронної пенсійної справи.

При цьому в заяві від 15.03.2018 зазначене місце проживання позивача АДРЕСА_2 (а.с. 12).

За результатами розгляду даної заяви та доданих документів головним управлінням було винесено рішення про відмову в поновленні виплати пенсії від 02.04.2018 №8.

Вказані дії відповідача були оскаржені представником позивача у судовому порядку, та рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 по справі № 1240/2909/18, залишеному без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 08.03.2019, визнано протиправним та скасоване рішення відповідача № 8 від 02.04.2018. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву від 15.03.2018 з дотриманням вимог ст.62 Закону № 2262-ХІІ та Закону № 1058- ІV з урахуванням правової позиції суду (а.с.13-22).

Зобов`язуючи відповідача повторно розглянути заяву позивача, суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що відносно позивача повинні бути застосовані положення ч.2 ст.62 Закону України № 2262 стосовно виплати пенсії в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 по справі № 1240/2909/18 Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 , та прийняло спірне рішення від 30.05.2019 б/н про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 (а.с.22-23).

Підставою для винесення даного рішення слугувала та обставина, що ОСОБА_1 постійно проживає в країні, з якою відсутні міжнародні договори у галузі соціального забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; відсутнє повідомлення відповідного органу з питань пенсійного забезпечення держави за новим місцем проживання особи.

Отже, саме ці підстави для відмови відповідача в поновленні позивачу пенсії мають бути оцінені судом під час розгляду цієї справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 (який є базовим в системі пенсійного забезпечення, далі Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1058, право на отримання пенсій мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Частиною 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" даний закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить ньому Закону.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється, зокрема, за "принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Матеріалами справи встановлено, що позивачу призначена пенсія за вислугою років з 01.07.1999 згідно пенсійного посвідчення від 30.03.2000 серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Пенсія позивача призначена відповідно до положень Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262 (Закон України № 2262), що не заперечується відповідачем.

Статтею 62 Закону України № 2262 визначено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (частина 2 вказаної статті).

Як встановлено судом, позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон восени 2014 року, тобто після призначення йому пенсії у 1999 році відповідно до положень Закону України № 2262, що визнають сторони.

Після того, як рішенням Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 (далі - Рішення КСУ) із Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" були виключені норми п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон, в Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не міститься жодної норми, яка б скасовувала право пенсіонера на отримання ним пенсії в результаті того, що він проживає не в Україні.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України № 1382-IV від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Крім того, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 у справі № 1240/2909/18, яке набрало законної сили 18.03.2019, встановлено, що позивач ОСОБА_1 як громадянин України, проживаючи за кордоном, має право на виплату призначеної йому пенсії.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, відмовляючи позивачу у поновленні пенсії, відповідач не врахував висновки суду викладені в рішенні від 19.12.2018 у справі № 1240/2909/18, зовсім не надав їм оцінку, допустив не повне з`ясування всіх обставин, з урахуванням положень ч.2 ст.62 Закону України № 2262, які повинні бути застосовані при даних спірних правовідносинах, стосовно виплати пенсії позивачу в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про незаконність прийнятого відповідачем рішення від 30.05.2019 та, відповідно, його скасування.

Суд зазначає, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, останній повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області 15.03.2018 із заявою про поновлення пенсії (арк. спр. 12).

Отже, з 15.03.2018 у відповідача виник обов`язок щодо поновлення раніше призначеної позивачу пенсії.

Водночас, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахування компенсації втрати частини доходів, та вважає їх передчасними, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що право (можливе) на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 522/535/17 (адміністративне провадження К/9901/964/18, К/9901/969/18).

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії з урахуванням індексації, суд зазначає таке.

Статтею 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Відповідно до статті 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 97 Закону України Про пенсійне забезпечення пенсії щороку підвищуються відповідно до індексації грошових доходів населення, але не менш як на 2 проценти заробітку, з якого обчислено пенсію (стаття 64). В усіх випадках зазначене підвищення не може бути менше 2 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з частиною другою статті 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Статтею 85 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлені строки, але не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія.

Частиною другою статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити заборгованість з пенсії з урахуванням індексації та вважає їх передчасними, оскільки вищенаведеними нормами закону прямо передбачено індексацію пенсії. Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання пенсії з урахуванням індексації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, суд також вважає передчасними, оскільки враховуючи відсутність підстав вважати, що право (можливе) на отримання підвищень, надбавок, доплат та перерахунку пенсії при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Вимоги позивача про зобов`язання виплачувати поновлену пенсію на банківський рахунок, відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», суд також вважає передчасними, оскільки у суду немає підстав вважати, що відповідач не буде виплачувати пенсію у майбутньому на цей рахунок.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статі 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Ухвалою суду від 04.09.2020 відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 840,80 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вважає за необхідне присудити на користь Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5 - 9, 44, 73-77, 79, 94, 139, 241 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги представника позивача Акермана Олега Матвійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 30 травня 2019 року б/н про відмову в поновлені пенсії ОСОБА_1 за заявою від 15 березня 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (, місцезнаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9) поновити виплату пенсії ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) з 15 березня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганські області (ідентифікаційний номер 21782461, місцезнаходження: 93404, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, будинок 9) на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн (вісімсот сорок грн 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Шембелян