Справа № 120/1312/20-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2020-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 вересня 2020 р. Справа № 120/1312/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Карпінської Тетяни Василівни,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Довбенко Марії Павлівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 11 лютого 2020 року її звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Позивач вважає, що її звільнення відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, адже про наступне вивільнення її повідомлено неуповноваженою на те особою, так як начальник Управління забезпечення прав людини Національної поліції України Леванцов Є.М. на момент попередження позивача про наступне вивільнення сам був попереджений про наступне вивільнення.

Крім того, відповідно до наказу Національної поліції України від 28 грудня 2019 року №1349 "Про внесення змін до структури Національної поліції" у зв`язку із реорганізацією утворено Управління дотримання прав людини Національної поліції України взамін Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Проте, відповідачем не запропоновано позивачці іншої рівнозначної або нижчої посади в новоутвореному структурному підрозділі, не поінформовано про відсутність можливості призначити її на посаду в Управлінні дотримання прав людини чи іншому структурному підрозділі, а також не враховано переважне право позивачки на залишення на службі в поліції.

За таких обставин позивач вважає протиправним наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №170о/с про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення її з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини, а тому просить його скасувати та поновити її на посаді, з якої звільнено, перевести на посаду головного спеціаліста в Управлінні дотримання прав людини Національної поліції України або на іншу рівнозначну посаду головного спеціаліста в Національній поліції України, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом із позовом подано клопотання про витребування доказів та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 25 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено справу до судового розгляду на 23 квітня 2020 року. Цією ж ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання щодо витребування доказів.

21 квітня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України на території України карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, у поданому клопотанні останній просив продовжити строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів.

Крім того, позивачем 22 квітня 2020 року також подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

23 квітня 2020 року позивачем до суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року клопотання представника відповідача щодо продовження строку для подання відзиву на позов та доказів задоволено та продовжено Національній поліції України строк для подання відзиву на позов та наявних у нього доказів, який не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача та представника відповідача про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на іншу дату.

В порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, судом повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання відбудеться 25 червня 2020 року.

19 червня 2020 року представником Національної поліції України подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Зокрема, відзив аргументований тим, що відповідно до наказу Національної поліції України від 03 грудня 2019 року №1255 відбулась реорганізація Управління забезпечення прав людини та скорочено усі посади з дислокацією в областях. Внаслідок реорганізації утворено Управління дотримання прав людини Національної поліції України. Саме тому 16 грудня 2019 року позивача повідомлено про наступне звільнення, а в подальшому наказом Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №170о/с позивача з 11 лютого 2020 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Житомирській області) Управління забезпечення прав людини у зв`язку із скороченням посади. При цьому, відповідач вказує на те, що за приписами частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Відтак, на думку відповідача, вказана норма закріплює право суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Також щодо вимоги про поновлення позивача на посаді, з якої остання була звільнена, то відповідач зазначив, що статтею 255 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язок органу, який розглядає трудовий спір, у разі прийняття рішення на користь працівника, поновити останнього на попередній роботі. При цьому, у новоствореному Управлінні дотримання прав людини посад державної служби за кваліфікаційними вимогами, що відповідали скороченим посадам, немає. Крім того, відповідно до статті 21 Закону України Про державну службу призначення та переведення на державну службу здійснюється за умови проведення конкурсу. Однак, законодавець надає право суб`єкту призначення перевести державного службовця на іншу посаду, про що зазначено у регулятивній, уповноважувальній нормі права, яка дозволяє суб`єкту призначення діяти у межах встановлених дискреційних повноважень у випадку визначеному частиною третьою статті 21 Закону щодо переведення державного службовця на іншу посаду, за наявності умов встановлених частиною шостою статті 22 Закону, або призначення на такі посади тільки за результатами конкурсу. Обставини, що повинні передувати та враховуються при використанні суб`єктом призначення права на прийняття рішення про призначення на посаду або переведення державного службовця на іншу посаду встановлено Законом.. Відтак, на думку відповідача, переведення на рівнозначну посаду чи на будь-яку іншу в такому випадку буде прихованою формою призначення на нову посаду без проведення конкурсу. Таким чином, на думку представника відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.

24 червня 2020 року позивачем подано заяву про продовження строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву, яка 25 червня 2020 року в ході судового засідання була відкликана позивачем.

25 червня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його участю у судовому засіданні у справі №120/3272/19-а, розгляд якої відбувається у іншому суді.

У судовому засіданні, яке відбулося 25 червня 2020 року, суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 25 червня 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, яке було подано разом із позовною заявою, та додатково обґрунтоване у ході судового засідання, та витребувано у Національної поліції України належним чином засвідчені копії штатного розпису Управління дотримання прав людини Національної поліції України станом на 17 лютого 2020 року, Положення про Управління дотримання прав людини Національної поліції України, результатів виконання річного завдання державного службовця ОСОБА_1 за 2019 рік, а також інформацію про кількість вакантних посад в Управлінні дотримання прав людини та інших структурних підрозділах центрального органу управління поліцією Національної поліції України у період з 11 грудня 2019 року по 11 лютого 2020 року включно.

На виконання вимог ухвали суду від 25 червня 2020 року відповідачем 17 серпня 2020 року подано до суду витребувані докази.

19 серпня 2020 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, за результатами розгляду якої у ході судового засідання 20 серпня 2020 року суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою таке задовольнив, у зв`язку із чим розгляд справи відкладено на 08 вересня 2020 року.

01 вересня 2020 року позивачкою подано заяву про участь у судовому засіданні, що призначене на 08 вересня 2020 року, в режимі відеоконференції, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 02 вересня 2020 року подану заяву задоволено.

08 вересня 2020 року позивачкою подано заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, за результатом розгляду якої ухвалою суду від 08 вересня 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, подану заяву задоволено, розгляд справи відкладено на 25 вересня 2020 року.

У судовому засіданні, яке відбулося 25 вересня 2020 року, позивачкою подано заяву про відмову від позовної вимоги, що стосується стягнення з Національної поліції України на її користь середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 25 вересня 2020 року подану заяву задоволено, прийнято відмову позивача від позовної вимоги щодо стягнення з Національної поліції України на її користь середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку з відрахуванням встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів та закрито провадження у справі в цій частині.

Крім того, в ході судового засідання, яке відбулося 25 вересня 2020 року, позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Натомість, представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

На підставі наказу голови Національної поліції України від 13 грудня 2018 року №1229 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Житомирській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Наказом Національної поліції України від 03 грудня 2019 року №1255 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції згідно з додатком. У додатку до вказаного наказу визначено, що Управління забезпечення прав людини реорганізується в Управління дотримання прав людини, усі посади у кількості 67 штатних одиниць слід скоротити.

На реалізацію вказаного наказу 11 грудня 2019 року начальником Управління забезпечення прав людини Національної поліції України ОСОБА_2 попереджено позивача про наступне вивільнення.

В подальшому, 28 грудня 2019 року наказом Національної поліції України №1349 "Про внесення змін до структури Національної поліції" у структурі апарату Національної поліції, затвердженій наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року №1 (зі змінами), пункт 1 викладено в такій редакції: "24. Управління дотримання прав людини".

Іншим наказом Національної поліції України №1350 від 28 грудня 2019 року затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції, згідно із яким в Управлінні забезпечення прав людини скорочено 29 посад.

11 лютого 2020 року наказом Національної поліції України №170о/с ОСОБА_1 з 11 лютого 2020 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливості прийняття громадян на державну службу, її проходження та припинення державної служби врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частин 2 та 3 статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Водночас підстави та порядок припинення державної служби визначені розділом ІХ Закону №889-VIII.

Однією з підстав припинення державної служби передбачено за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відтак, наведені приписи свідчать про те, що законодавцем передбачено підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме:

- скорочення чисельності або штату державних службовців;

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- реорганізація державного органу.

При цьому, в силу приписів частини 3 статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Окрім того, відповідно до вимог статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, окрім іншого, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Системний аналіз наведених положень свідчить про те, що припинення державної служби при скороченні чисельності або штату державних службовців, ліквідації чи реорганізації державного органу може мати місце лише при умові, якщо відсутня можливість пропозиції такому працівникові іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. Відтак, у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації чи реорганізації державного органу працівникові має бути запропоновано всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Водночас, суд встановив, що ОСОБА_1 взагалі не пропонувалися будь-які вакантні посади державної служби, а також не надходили пропозиції щодо працевлаштування її на будь-яку іншу роботу (посади державної служби) у Національній поліції України, що не заперечується відповідачем.

Однак, аналіз положень статей 40 та 49-2 КЗпП України свідчить про те, що у разі звільнення працівника, зокрема й у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, такому працівникові має бути запропоновано всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, чого зроблено не було.

Суд критично оцінює посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на приписи частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" щодо права суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язку пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), з огляду на те, що частинами 2, 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. При цьому, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Водночас, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця в силу приписів частини 3 статті 49-2 КЗпП України.

Разом із тим, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

В ході судового розгляду встановлено, що наказом Національної поліції України від 03 грудня 2019 року №1255 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції, відповідно до яких Управління забезпечення прав людини реорганізовується.

В подальшому, відповідно до наказу Національної поліції України 28 грудня 2019 року №1349 "Про внесення змін до структури Національної поліції" Управління забезпечення прав людини реорганізовано в Управління дотримання прав людини.

Отже, з матеріалів справи встановлено, що передумовою звільнення позивачки слугувала реорганізація Управління забезпечення прав людини в Управління дотримання прав людини.

Судом досліджувались Положення Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 07 березня 2019 року №215 (в редакції від 31 липня 2019 року №769) та Положення Управління дотримання прав людини Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 16 березня 2020 року №215.

В ході дослідження вказаних локальних актів суд встановив, що до завдань Управління дотримання прав людини віднесено ті ж завдання, що належали до компетенції реорганізованого Управління забезпечення прав людини, що підтверджує лише факт зміни назви внутрішньої (організаційної) структури Національної поліції України.

Відтак, за наведених підстав позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування наказу Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №170 о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом із тим, слід критично оцінити доводи позивача щодо вручення їй попередження про вивільнення неуповноваженою особою, оскільки ані Законом №889-VIII, ані КЗпП України не встановлено вимог до осіб, що є компетентними попереджати працівників про наступне вивільнення.

Вирішуючи позовну вимогу щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, то суд зважає на положення статті 235 КЗпП України, частиною 1 якої передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивачки із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення її на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення на посаді, що позивачка обіймала до звільнення, тобто, на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12 лютого 2020 року.

На необхідності поновлення особи на посаді, з якої її було звільнено, неодноразово вказував і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 19 травня 2020 року у справі № 9901/226/19 та ряду інших.

Водночас, позовна вимога щодо переведення позивача на посаду головного спеціаліста Управління дотримання прав людини Національної поліції України або іншої рівнозначної посаду головного спеціаліста Національної поліції України задоволенню не підлягає з огляду на приписи статті 235 КЗпП України.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік (частина 2 статті 235 КЗпП України).

Відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок №100).

За приписами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідками №29/5-48 від 21 січня 2020 року та №29/5-151 від 26 лютого 2020 року про суми заробітної плати ОСОБА_1 , що надані позивачкою разом із позовною заявою, підтверджується те, що у грудні 2019 року та у січні 2020 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивачки) їй нараховано 17487,46 гривень та 9640 гривень відповідно.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 645,90 гривень (17487,46 гривень + 9640 гривень : 42 робочих днів у грудні 2019 року та у січні 2020 року), а середня заробітна плата за період вимушеного прогулу з 12 лютого 2020 року (наступний день після звільнення) по 25 вересня 2020 року (дата ухвалення судового рішення про поновлення на посаді) складає 100760,40 гривень (645,90 гривень * 156 робочих днів за період з 12 лютого 2020 року по 25 вересня 2020 року).

Відтак, на користь позивачки з відповідача слід стягнути середній заробіток за період вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по 25 вересня 2020 року в сумі 100760,40 гривень.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в абзаці 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

Окрім того, з урахуванням положень пунктів 2 та 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, а також в частині стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в сумі 10076,40 гривень слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №170о/с в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12 лютого 2020 року.

Стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по 25 вересня 2020 року у розмірі 100760 (сто тисяч сімсот шістдесят) гривень 40 копійок без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України допустити до негайного виконання.

Рішення суду в частині стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, а саме: 10076 (десять тисяч сімдесят шість) гривень 40 копійок без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Національна поліція України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 40108578)

Рішення суду в повному обсязі складено 30.09.2020

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович