Справа № 520/11196/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі: секретаря - Стрєлка О.В., представника позивача - не прибув, представника відповідача - Кезлі М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача про розподіл судових витрат по справі
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
проскасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії -
встановив:
Розгляд справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб.
Рішенням від 29.09.2020р. позов заявника було задоволено в повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти стягнення витрат на правничу допомогу заперечував з мотивів необґрунтованості заяви, а також явної і очевидної неспівмірності розміру гонорару параметрам вирішеного судом спору.
Розглядаючи подану заяву по суті, суд зазначає, що при зверненні до суду позивачем було судовий збір у розмірі 1.681,40грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій від 18.08.2020 р. на відповідну суму.
Беручи до уваги результат вирішення спору, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 139 КАС України, і присуджує позивачу 1.681,40грн. понесених витрат з оплати судового збору.
Вказана сума збору підлягає стягненню у порядку ч. 1 ст. 139 КАС України.
Продовжуючи розгляд справи в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що у розумінні ч.1 ст.132 та п.1 ч.3 ст.132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу є витратами, пов`язаними із розглядом справи, і тому входять до складу судових витрат.
Частиною 4 ст.132 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Окрім вимоги про підтвердження витрат належно оформленими письмовими документами, згідно з ч.5 ст.132 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи; а відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16».
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася заявнику адвокатом Никифоровим Д.О. на підставі договору про правовому допомогу від 30.07.2020р. №30/07-20, згідно з п. 5.2 якого представники сторін усно узгоджують розмір та порядок оплати гонорару та фіксують його в акті приймання-передачі наданих юридичних послуг.
Продовжуючи розгляд заяви, суд зазначає, що окремою вимогою до витрат на професійну правничу допомогу, як-то передбачено ч. 4 ст.134 КАС України, є детальний опис послуги.
Так, із копій документів, наданих засобами електронного зв`язку, судом виявлено, що із посиланням на означений вище договір було складено 3 акти приймання-передачі наданих послуг.
За твердженням заявника акт від 31.07.2020р. складений на підтвердження надання послуг з підготовки та подання 2 адвокатських запитів, на які витрачено загалом 3 години вартістю 1.000,00грн. кожна, а загальна вартість послуг склала - 3.000,00грн.
Акт від 21.08.2020р. складений на підтвердження надання таких послуг: аналіз законодавства, на який витрачено 2 години вартістю 1.000,00 кожна, а загалом 2.000,00 грн.; пошук судової практики, на який витрачено 1 годину вартістю 1.000,00грн., підготовка позовної заяви, на яку витрачено 5 годин вартістю 1000,00 грн. кожна, а загалом 5.000,00 грн.; загальна вартість послуг склала - 8.000,00грн.
Акт від 29.09.2020р. складений на підтвердження надання послуги з аналізу відзиву та підготовки відповіді на відзив,, на які витрачено 2 години вартістю 1.000,00 грн. кожна, загалом 2.000,00 грн.
Підсумково у межах договору про надання правової допомоги у даній справі між адвокатом та клієнтом була досягнута домовленість про оплату послуг з професійної правничої допомоги на 13.000,00 грн.
На підтвердження факту оплати позивачем наданих послуг надано квитанції від 31.07.2020р., від 21.08.2020р. та від 30.09.2020р. на загальну суму 13.000,00грн.
Вирішуючи питання щодо співмірності означеної суми витрат, суд відзначає, що даний спір належить до кола справ незначної складності, розглядався за правилами спрощеного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.
При цьому, у ході розгляду справи суд дійсно дійшов висновку про помилковість суджень суб`єкта владних повноважень, покладених в основу оскарженого рішення, проте у межах заявлених вимог не встановлював права заявника на отримання дозволу на імміграцію в Україну.
Таким чином, самостійно сформульований заявником предмет позову виключав остаточність вирішення спору судом.
При цьому, дії УСБУ в Харківській області з приводу надання до тероргану ДМС України неправомірної (на думку заявника) інформації відносно місця проживання іноземця в Україні заявником ані до суду, ані до адміністративного органу вищого рівня не оскаржувались.
Таким чином, єдина перешкода для позитивного вирішення порушеного заявником перед терорганом ДМС України питання (тобто інформація від УСБУ в Харківській області негативного характеру, що була покладена відповідачем в основу оскарженої відмови) як існувала до цього часу, так і продовжила існування на майбутнє.
Доказів реєстрації іноземцем місця проживання в Україні або місця перебування в Україні, у розумінні Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", заявником ані до тероргану ДМС України, ані до суду не подано.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 132-139, 143, 241-243, 252, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Заяву про розподіл судових витрат - задовольнити частково.
Решту судових витрат покласти на позивача.
Роз`яснити, що рішення у повному обсязі виготовлено у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 13 жовтня 2020 року; підлягає оскарженню Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.
Суддя Сліденко А.В.