Справа № 640/9489/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року м. Київ № 640/9489/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П. при секретарі судового засідання Кузьмич М.Б.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доДержавної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Державної служби з безпеки на транспорті щодо невиконання обов`язку роботодавця при нарахуванні єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплати його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- зобов`язати Державну службу з безпеки на транспорті нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплатити його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за період 04.05.2019 по 08.01.2020 включно.

Мотивуючи позовні вимоги позивач виходить з того, що відповідачем як роботодавцем не було виконано встановлені законодавством обов`язки щодо сплати єдиного внеску, об`єктом оподаткування яким є середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2019 по 08.01.2020 включно, що спричинило порушення прав позивача на врахування означеного періоду роботи до страхового стажу позивача.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначає, що у відповідача не було можливості сплатити податки та єдиний внесок, оскільки сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу була стягнута у безспірному порядку. Відповідач звертає увагу суду на те, що при безспірному списанні коштів з рахунку боржника стягується вся сума зазначена у виконавчому листі. Між тим, сума зазначена у виконавчому листі включала в себе суму податків та зборів.

Відповідач також скористався правом надати заперечення проти позовних вимог, у яких наголошує, що рішенням суду не було покладено на відповідача обов`язок щодо сплати податків та зборів при нарахуванні позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому саме на позивача у даному конкретному випадку покладено обов`язок щодо сплати усіх податків та зборів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі № 640/9489/20 та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2020 вирішено здійснювати розгляд адміністративної справи № 640/9489/20 за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У судовому засіданні 18.09.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 03.05.2019 наказом Державної служби України з безпеки на транспорті №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 було звільнено з посади Начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень Управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Укртрансбезпеки, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу».

31.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу від 03.05.2019 №657-к, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 у справі № 640/9499/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на наземному транспорті від 03.05.2019 №657-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті з 06.05.2019.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 102 182,60 грн. (сто дві тисячі сто вісімдесят дві гривні 60 копійок).

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на наземному транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч).

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді на посаді на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті, а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення у сфері міжнародних автомобільних перевезень управління надання адміністративних послуг на міжнародні автомобільні перевезення Департаменту адміністративних послуг Державної служби України з безпеки на транспорті та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Як зазначає позивач у позовній заяві, фактично Державна служба України з безпеки на транспорті поновила ОСОБА_1 на роботі лише 26.12.2019. Наказ про поновлення на посаді ОСОБА_1 № 2138-к від 26.12.2019 було отримано позивачем лише 05.01.2020 і в перший робочий день 08.01.2020 ОСОБА_1 ознайомився з наказом.

З матеріалів справи встановлено, що 03.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до Державної служби України з безпеки на транспорті із заявою про добровільну сплату коштів відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 у справі № 640/9499/19 та добровільну сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.11.2019 по 08.01.2020, проте відповіді на вказану заяву не отримав.

Оскільки добровільно такий середній заробіток позивачу сплачено не було, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2019 по 25.12.2019 у розмірі 25 938,66 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2020 у справі № 640/4896/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2019 по 25.12.2019 у розмірі 25 938,66 грн.

Вважаючи, що відповідачем як роботодавцем протиправно не було виконано встановлені законодавством обов`язки щодо сплати єдиного внеску з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2019 по 08.01.2020, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - Податковий кодекс України).

Відповідно до абз. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п.п.14.1.48 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, що виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму відповідно до закону.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164 ПК України).

Тобто, згідно з нормами Податкового кодексу України, оподаткуванню підлягають усі виплати, які за трудовим законодавством підпадають під визначення заробітної плати, незалежно від того, яким чином вони виплачені: чи безпосередньо роботодавцем, чи на підставі рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Пункт 171.2 статті 171 Податкового кодексу України визначає, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов`язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Пунктом 18.2 статті 18 Податкового кодексу України встановлено, що податковий агент прирівнюється до платників податку і має права та виконує обов`язки, встановлені Кодексом для платників податків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464 -VІ (далі - Закон №2464 -VІ).

Платники нараховують єдиний внесок на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому чому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (наданих послуг) за цивільно-правовими договорами (стаття 7 Закону №2464 -VІ).

Статтею 4 Закону №2464-VІ визначено перелік платників єдиного внеску, зокрема такими платниками є роботодавці.

Порядок нарахування єдиного внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка стягнена за рішенням суду визначено абз. 2 частини 2 статті 7 Закону №2464 -VІ.

Так, для осіб, яким після звільнення з роботи згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Частина 5 статті 8 Закону № 2464 визначає, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, нормами Закону №2464-VІ на роботодавця покладено обов`язок щодо розрахунку та сплати єдиного соціального внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка стягнена за рішенням суду.

Вказані суми відображаються у Звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборі Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, де судом зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Разом з цим, суд зазначає, що механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Відповідно до п. 2 Порядку № 845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;

боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;

виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження»;

стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.

Пунктом 34 Порядку № 845 визначено, що після здійснення безспірного списання коштів з рахунків боржника орган Казначейства готує відповідне повідомлення у двох примірниках, один з яких залишається в органі Казначейства, другий видається боржникові разом з випискою з рахунків.

Під час виконання судових рішень про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення, з відрахуванням, у тому числі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувану.

Таким чином, наведені обставини вкотре підтверджують, що, роботодавець, який виконує рішення суду в частині нарахування (виплати) доходу у розмірі середньої заробітної плати за вимушений прогул має виконати усі функції податкового агента визначені Податковим кодексом України.

Як було зазначено судом вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 у справі № 640/9499/20, зокрема, стягнуто з Державної служби України з безпеки на наземному транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 102 182,60 грн. та допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць. При цьому, кількість днів вимушеного прогулу визначено судом з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 06.05.2019 по 08.11.2019.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, при винесенні даного судового рішення про стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд визначив його розмір без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння цих платежів є обов`язком боржника при виконанні судового рішення.

З матеріалів справи убачається, що на виконання рішення суду відповідачем у січні 2020 року було здійснено виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 16 506,42 грн., з якої сплачено податок на доходи, військовий збір та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується випискою з Системи дистанційного обслуговування клієнтів Державної казначейської служби України за 15.01.2020 та платіжними дорученнями від 14.01.2020 № 2, №3, №4 (а.с. 61-66).

Судом з`ясовано, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 №640/9499/19 набрало законної сили 28.12.2019, проте не було виконане боржником добровільно, у зв`язку з чим стягувач ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України з заявою про прийняття на виконання виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 10.12.2019 у справі № 640/9499/119. На виконання судового рішення кошти в розмірі 85 676,18 грн. (102 182,60 - 16 506,42) було списано з рахунку Державної служби України з безпеки на транспорті без утримання належних відрахувань.

Таким чином, бездіяльність Державної служби з безпеки на транспорті щодо невиконання обов`язку роботодавця при нарахуванні єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 85 676,18 грн. за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплати його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є протиправною.

Доводи відповідача про те, що у нього не було можливості сплатити податок, оскільки сума у розмірі 85 676,18 грн. була стягнута у безспірному порядку суд оцінює критично, оскільки порядок виконання судових рішень не звільняє відповідача від виконання своїх обов`язків як податкового агента ОСОБА_1 , у порядку визначеному Податковим кодексом України.

Суд також враховує, що позовні вимоги ґрунтуються, зокрема, на положеннях частини першої статті 67 Конституції України, які передбачають, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Саме виконання цього конституційного обов`язку напряму передбачено з конституційними гарантіями права на соціальний захист, які полягають у тому, що громадяни мають право на соціальний захист, яке, зокрема, гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Крім того, суд бере до уваги те, що право не виникає внаслідок неправомірних дій (ex iniuria ius non oritur); держава не може відмовитися від виконання свого зобов`язання, посилаючись на підстави, які визнано незаконними; те, що право виникає з факту (ex facto ius oritus), не означає, що право може виникати з несправедливості (ex iniuria ius non oritur). Зазначені підходи застосовані ЄСПЛ, зокрема, у рішенні Paradiso and Campanelli v Italy (№25358/12), Sidabras and Others v. Lithuania (№50421/08), Ioannou v Turkey (№ 18364/91), Schenk v. Switzerland (№10862/84), Strцmblad v. Sweden (№ 3684/07).

Враховуючи викладене, з метою відновлення порушених прав позивача, суд вважає, що Державну службу України з безпеки на транспорті належить зобов`язати нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 85 676,18 грн. за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплатити його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за період 06.05.2019 по 08.11.2019 включно.

Що стосується вимоги зобов`язати відповідача нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплатити його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за період 09.11.2019 по 08.01.2020 включно, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2020 у справі № 640/4896/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2019 по 25.12.2019 у розмірі 25 938,66 грн.

Суд зазначає, що на момент вирішення даної справи в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація щодо набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2020 у справі № 640/4896/20.

За наведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині, оскільки доказів того, що виплата позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2019 по 25.12.2019 у розмірі 25 938,66 грн. на підставі даного рішення буде здійснена з порушеннями законодавства, позивачем не надано. Таким чином, суд вважає, що на даний час ця вимога є передчасною.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією від 02.06.2020 № 0.0..1 (а.с.36).

Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню йому у повному обсязі за рахунок відповідача.

Також відповідачем було заявлено клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 76397938).

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.04.2019 між а ОСОБА_1 (сторона-1) та Адвокатським бюро «Лесі Дубчак» (сторона-2) було укладено договір про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019, за умовами якого сторона -1 доручає, а сторона-2 бере на себе зобовязання надати стороні-1 необхідну правову (професійну правничу) допомогу з метою захисту і/чи представництва прав та законних інтересів сторони-1 у органах державної влади, органах місцевого самоврядування та інших установах і організаціях, їх посадовими і службовими особами, перед фізичними та юридичними особами, здійснення інших видів адвокатської діяльності, користуючись для цього усіма правами, що надані стороні-2 як адвокату (в тому числі захиснику, представнику) згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 2.3 договору сторона-2 зобов`язується надати правову допомогу клієнту із представництва та захисту законних прав та інтересів останнього, зокрема, в судах.

Згідно з пунктом 5.1 договору розмір гонорару сторони-2 за надання того чи іншого виду правової допомоги згідно цього договору, що надається стороні-1 стороною-2 визначається у відповідному рахунку із зазначенням виду робіт (послуг), кількості та вартості.

Додатковою угодою №1 до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 продовжено строк дії договору до 31.12.2020.

Позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу додано до матеріалів справи рахунок № ФО-05 СВС від 16.03.2020 за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 від 24.04.2019 на суму 5200,00 грн., дублікат квитанції № 0.0..1 від 30.03.2020 на суму 5200,00 грн., акт наданих послуг № 05 від 31.03.2020 за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 від 24.04.2019, рахунок № ФО-07 СВС від 02.06.2020 за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 від 24.04.2019 на суму 3200,00 грн., меморіальний ордер № @2PL413109 на суму 3200,00 грн., акт наданих послуг № 07 від 12.06.2020 за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 від 24.04.2019, рахунок № ФО-08 СВС від 07.08.2020 за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 від 24.04.2019 на суму 4100,00 грн., меморіальний ордер № @2PL365194 на суму 4100,00 грн., акт наданих послуг № 08 від 31.08.2020 за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги №65-24/04/2019 від 24.04.2019.

Суд зауважує, що відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Враховуючи задоволення позову у даній справі, підтвердження відповідними доказами факту понесення позивачем витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом цієї справи, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної служби безпеки на транспорті щодо невиконання обов`язку роботодавця щодо нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованого ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплати його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у частині суми в розмірі 85 676,18 грн., визначеної згідно з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 у справі № 640/9499/19.

3. Зобов`язати Державну службу з безпеки на транспорті нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 06.05.2019 року по 08.11.2019 року включно в розмірі 85 676,18 грн., за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплатити його у порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (ідентифікаційний код в , місцезнаходження: проспект Перемоги, 14, місто Київ, 01135) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати про сплаті судового збору в сумі 840,80 (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500,00 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано - 09.10.2020.