Справа № 280/1961/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 280/1961/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника Позивача ОСОБА_1 - адвоката Тивоненко Данила Руслановича

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року (головуючий суддя Калашник Ю.В.) в адміністративній справі

за позовом представника Позивача ОСОБА_1 - адвоката Тивоненко Данила Руслановича

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Позивача Пархоменко Віри Миколаївни (далі - Позивач) - адвокат ОСОБА_2 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі Відповідач), третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області (далі Третя особа), в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення відповідача, що викладене в листі від 05.03.2020 №0800-0503-8/7796 про відмову у вжитті заходів з метою повернення ОСОБА_1 помилково (надмірно) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування за придбання нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу, що становить 4 047,09 грн.;

- зобов`язати відповідача сформувати та подати до третьої особи подання про повернення ОСОБА_1 суми помилково (надмірно) сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 4047,09 грн., згідно з квитанцією № АТ КБ «ПриватБанк» № 0012484 від 18.07.2019;

- стягнути у повному обсязі на користь Позивача судові витрати, у т.ч. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24000,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року по справі №280/1961/20 адміністративний позов представника Позивача ОСОБА_1 - адвоката Тивоненко Данила Руслановича до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області сформувати та надати ОСОБА_1 подання, передбачене пунктом 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року №787, про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 18.07.2019 у розмірі 4047,09 грн., сплаченого згідно з квитанцією від 18.07.2019 №0012484.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовлено (а.с. 72-77).

Представник Позивача, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог Позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат, а саме: 420,40 грн. судового збору, 12000 грн. на професійну правничу допомогу, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник Позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог Позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат, а саме: 420,40 грн. судового збору, 12000 грн. на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці вимоги в повному обсязі.

Крім того. представник Позивача просить суд стягнути на користь Позивача судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом Третім апеляційним адміністративним судом оскаржуваного рішення суду першої інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що згідно п. 3 Актів про надані послуги сторони погодили, що строк внесення Позивачем плати за надані послуги становить 10 робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням по Справі, що, на думку представника Позивача, свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції щодо відсутності доказів оплати наданих послуг.

Крім того, мотивуючи апеляційну скаргу представник Позивача зазначив про те, що адміністративний позов містив одну основну та одну похідну позовну вимогу, при цьому суд першої інстанції, приймаючи рішення по суті позовних вимог, відмовив у задоволенні лише похідної вимоги, тому стягненню на користь Позивача підлягала сума судового збору у розмірі 840,80 грн., а не 420,40 грн.

Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про те, що позовна вимога Позивача не може підлягати задоволенню, оскільки повернення безпідставно сплачених коштів, у разі винесення судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 будуть задоволені в повному обсязі, має здійснюватись на підставі подання контролюючого органу, яке має бути подане платником до органу Казначейства.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або Третьою особою.

Згідно з ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України врегульовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

З матеріалів справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що представником Позивача не було надано до суду апеляційної інстанції документів, що свідчать про фактичну оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення на користь Позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 24000,00 грн.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що посилання представника Позивача на п. 3 Актів про надані послуги щодо погодження сторонами договору строку внесення Позивачем плати за надані послуги, не можуть вважатись належним документальним підтвердженням фактично понесених витрат на правничу допомогу, у тому числі з огляду на те, що у вказаних Актах про надання послуг, так як і в договорі про надання професійної правничої допомоги не зазначено номер справи, в межах якої має бути прийнято рішення, з моменту набрання законної сили яким, почне відраховуватись десятиденний строк для внесення Позивачем плати за надані послуги.

При цьому, колегія суддів, також, враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, де остання зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що з наданих Позивачем документів неможливо встановити факт оплати вказаних послуг, відтак заявлені Позивачем витрати на правничу допомогу є документально не підтвердженими, а отже відсутні і підстави для відшкодуванні таких витрат у розмірі 24000,00 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом Третім апеляційним адміністративним судом оскаржуваного рішення суду першої інстанції у розмірі 10000 грн. колегія суддів зазначає таке.

Як і у випадку з витратами на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 24000,00 грн., представник Позивача не подав документів, що свідчать про фактичну оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на суму 10000,00 грн., оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), що свідчить про відсутність підстав для стягнення вказаних витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у даній справі.

При цьому, в даному випадку, суд апеляційної інстанції, також, вважає безпідставними посилання представника Позивача на п. 3 Акта надання послуг №3, оскільки зазначення сторонами в акті надання послуг того, що «строк внесення клієнтом плати за надані послуги протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням по Справі», не є доказом, який підтверджує фактичність понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Акт надання послуг №3 до Договору №20/02 від 20.02.2020 року містить послугу «представництво інтересів Клієнта у Суді в одному судовому засіданні, незалежно від тривалості засідання та його виду (підготовче засідання, судове засідання)», однак справа №280/1961/20 судом апеляційної інстанції розглядається в порядку письмового провадження, тобто представник Позивача не представляв інтереси Позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції в межах даної справи.

Вказане свідчить про те, що зазначений в Акті надання послуг №3 перелік наданих представником Позивача послуг не в повній мірі відповідає дійсності, що ставить під сумнів належність такого акту в якості доказу обсягу та вартості виконаних робіт (наданих послуг) представником Позивача у справі №280/1961/20 в суді апеляційної інстанції.

Поряд із зазначеним, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що такі послуги як: проведення зустрічі з клієнтом, добірка та аналіз норм чинного законодавства, вивчення судової практики Верховного Суду та формування висновку щодо можливості захисту прав клієнта у судовому порядку, є складовими процесу підготовки апеляційної скарги, що свідчить про відсутність підстав для їх виокремлення від послуги по складанню апеляційної скарги.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що така послуга як: підготовка до подачі апеляційної скарги через підсистему «Електронний суд» у тому числі: добірка та сканування письмових доказів для додавання до апеляційної скарги, завіряння копій документів, не є послугою яка потребує спеціальних вмінь та навичок правового (юридичного) характеру, що свідчить про відсутність підстав для віднесення такої послуги до професійної правничої допомоги, та, як наслідок, про відсутність підстав для компенсації витрат за надання такої послуги.

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи №280/1961/20 в суді апеляційної інстанції, в розмірі 10000,00 грн.

Щодо посилань представника Позивача на помилковість висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача лише половини суми судового збору, сплаченого Позивачем за подання адміністративного позову у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що адміністративний позов представника Позивача ОСОБА_1 - адвоката Тивоненко Данила Руслановича у даній справі містить дві вимоги: основну та похідну.

При цьому, судовий збір Позивачем сплачено у розмірі 840,80 грн., тобто за одну (основну) вимогу немайнового характеру.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року по справі №280/1961/20 задоволено основну позовну вимогу ОСОБА_1 , а саме: зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області сформувати та надати ОСОБА_1 подання, передбачене пунктом 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року №787, про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири від 18.07.2019 у розмірі 4047,09 грн., сплаченого згідно з квитанцією від 18.07.2019 №0012484.

Зазначене свідчить про те, що незважаючи на відмову в задоволенні судом першої інстанції похідної позовної вимоги Позивача, суд першої інстанції, здійснюючи розподіл судових витрат мав, з урахуванням положень ст. 139 КАС України, стягнути на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 840,80 грн.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року по справі №280/1961/20 підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, а саме щодо стягнення на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суми судового збору в розмірі 840,80 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання щодо розподілу судових витрат в частині стягнення судового збору, що свідчить про наявність підстав для зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Позивача ОСОБА_1 - адвоката Тивоненко Данила Руслановича задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року по справі №280/1961/20 змінити, виклавши абзац чотири резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

В решті рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року по справі №280/1961/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова