Справа № 140/1415/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/1415/20 пров. № А/857/8182/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі №140/1415/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), за участю заступника військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України на стороні відповідача в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), про визнання дій протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Ковальчук В. Д.,

час ухвалення рішення 28.05.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 01.06.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправними дії командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять конфіденційну інформацію та персональні дані ОСОБА_1 шляхом направлення таких відомостей на адресу військового прокурора Луцького гарнізону листом від 08 листопада 2019 року за вих. №14/12599 із відповідними додатками.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що наявність листа військової прокуратури Луцького гарнізону від 11 січня 2019 року №29 не є та не може бути належною правовою підставою для вчинення командуванням ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) дій з копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять конфіденційну інформацію та персональні дані ОСОБА_1 , шляхом направлення на адресу військової прокуратури листа від 08 листопада 2019 року за вих. №14/12599. При цьому, суд першої інстанції не врахував відсутність законодавчо визначених підстав для направлення на адресу військового прокурора Луцького гарнізону листа від 08 листопада 2019 року за вих. № 14/12599, оскільки надана цим листом інформація не відповідає інформації у запитуваному листі прокурора від 11 січня 2019 року №29вих.19. Також помилковими є посилання суду на те, що відповідач діяв правомірно, оскільки в матеріалах особової справи позивача наявна його згода на обробку персональних даних. Однак така згода була висловлена ОСОБА_1 виключно з метою реалізації відповідними підрозділами військової частини НОМЕР_1 внутрішньої роботи у сфері проходження військової служби, і не надавала відповідачу права передачі будь-якій третій особі, в тому числі військовій прокуратурі, персональних даних позивача. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що Луцький прикордонний загін здійснював обробку персональних даних ОСОБА_1 у зв`язку із службовою діяльністю, яка передбачена чинним законодавством. Скопійовані документи щодо позивача були надані лише військовій прокуратурі Луцького гарнізону та містили інформацію, яка стосувалася проходження позивачем військової служби. З огляду на вказане дії Луцького прикордонного загону не призвели до будь-яких негативних наслідків після направлення матеріалів службового розслідування з метою звернення з позовною заявою військового прокурора до суду. Факту розголошення відомостей персональної (конфіденційної) інформації ОСОБА_1 судом першої інстанції не встановлено. Крім того, у діях відповідача відсутній умисел та причинно-наслідковий зв`язок, що зумовлюють до суспільно-небезпечних наслідків, які безпосередньо впливають на конституційні права позивача. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2020 року відкрито апеяційне провадження у цій справі.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року апеляційний розгляд справи призначено на 09 вересня 2020 року.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року розгляд справи відкладено на 07 жовтня 2020 року у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи відомостей про належне повідомлення позивача та його представника про судове засідання, та відповідно до ч.2 ст.309 КАС України продовжено строк розгляду справи.

Учасники справи у судове засідання 07 жовтня 2020 року не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 28 лютого 2009 року по 28 серпня 2019 року проходив військову службу за контрактом у Державній прикордонній службі України.

Згідно з наказом начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 серпня 2019 року № 464-ос Про особовий склад виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії оператора відділення повітряної розвідки відділу прикордонної служби (тип С), звільненого з військової служби в запас наказом начальника 6 прикордонного загону від 09 серпня 2019 року № 424-ос за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, без права носіння військової форми одягу (а.с.57).

14 січня 2019 року за вх. №455 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) надійшов лист від 11 січня 2019 року №29вих.19 військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України з вимогою відповідно до ст.23 Закону України Про прокуратуру щомісячно до першого числа упродовж 2019 року надавати до військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України інформацію, зокрема, чи наявна у військовій частині дебіторська та кредиторська заборгованість, а саме: найменування кредитора (дебітора); підстава виникнення заборгованості (якщо договір, то із зазначенням його номеру, дати укладення, назви, предмету договору); момент виникнення заборгованості; розмір заборгованості; причина утворення заборгованості; заходи з метою погашення (стягнення) заборгованості (а.с.21).

На виконання вимог вказаного листа ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) листом від 08 листопада 2019 року вих. №14/12599 надав військовому прокурору Луцького гарнізону підполковнику юстиції ОСОБА_2 інформацію разом з додатками про боржника ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою колишнім військовослужбовцем існуючої заборгованості за матеріальну шкоду, заподіяну державі. Лист мотивований тим, що у зв`язку із змінами у чинному законодавстві щодо представництва інтересів у судах різних інстанцій, які зазначені у пп.11 п.16-1 Розділу ХV Перехідних положень Конституції України, відсутністю коштів на правничу допомогу Луцький прикордонний загін просив військового прокурора звернутись до відповідних судових органів в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) з метою стягнення, зокрема, з колишнього військовослужбовця Луцького прикордонного загону ОСОБА_1 на користь Луцького прикордонного загону існуючої заборгованості за матеріальну шкоду, заподіяну державі (а.с.8).

Вважаючи протиправними дії командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять конфіденційну інформацію та персональні дані ОСОБА_1 шляхом направлення таких відомостей на адресу військового прокурора Луцького гарнізону листом від 08 листопада 2019 року за вих. №14/12599 із відповідними додатками, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що дії Луцького прикордонного загону не призвели до будь-яких негативних наслідків для позивача, а лише вчинялися на виконання вимог абз.23 ст.59 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.23 Закону України Про прокуратуру, і надані військовій прокуратурі матеріали стосувались лише проходження позивачем військової служби, тому, враховуючи наявність згоди позивача на обробку персональних даних, що міститься в матеріалах справи, для реалізації обов`язків у сфері, пов`язаної із проходженням військової служби, направлення відповідачем військовій прокуратурі документів, що стосувалися службового розслідування щодо пошкодження елементів безпілотного літального апарату «DJI Matrice 200 V2», які містили також інформацію про позивача, не містить ознак протиправності.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Ст.32 Конституції України передбачає, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про інформацію" інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно зі ст.20 цього ж Закону за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (ч.1 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до положень ст.21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачає, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця; суб`єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Виконання вимог встановленого режиму захисту персональних даних забезпечує сторона, що поширює ці дані. Сторона, якій передаються персональні дані, повинна попередньо вжити заходів щодо забезпечення вимог цього Закону.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI; конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами; розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI.

Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Як вбачається з матеріалів справи, військова прокуратура Луцького гарнізону Західного регіону України лист від 11 січня 2019 року №29вих.19 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) з вимогою відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» щомісячно подавати детальну інформацію про виниклу заборгованість перед військовою частиною та про її боржників.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходячи військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 , 22 липня 2019 року допустив пошкодження елементів безпілотного літального апарату «DJI Matrice 200 V2», та завдав такими діями матеріальної шкоди Луцькому прикордонному загону на загальну суму 35354,00 грн, що підтверджується матеріалами службового розслідування, які були надані органу прокуратури у порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки позивач відмовився добровільно відшкодовувати таку заборгованість відповідачу.

Вказану суму матеріальної шкоди у розмірі 35354,00 грн було віднесено до заборгованості на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ), а тому відповідач надав матеріали службового розслідування, в тому числі і накази командування ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стосуються ОСОБА_1 , та включають конфіденційну інформацію про нього, яка міститься у письмових поясненнях останнього від 23 липня 2019 року та додаткових поясненнях від 16 серпня 2019 року, військовій прокуратурі Луцького гарнізону Західного регіону України на виконання листа від 11 січня 2019 року №29вих.19.

Тобто, відповідач надав військовій прокуратурі листом від 08 листопада 2019 року за вих. № 14/12599 інформацію, яка стосувалася проходження ОСОБА_1 військової служби.

Вказана інформація була надана з метою подальшого звернення прокуратури до суду з позовом в інтересах ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) про відшкодування майнової шкоди, заподіяної позивачем державі.

Відповідно до абз.23 ст.59 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) зобов`язаний вживати заходів для відшкодування матеріальних збитків, заподіяних військовій частині, кораблю (підрозділу).

Згідно з положеннями ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» у разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина або представництва інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені вище правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація щодо позивача була передана прокуратурі в межах та відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», тобто з метою подальшого звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо стягнення з колишнього військовослужбовця Луцького прикордонного загону ОСОБА_1 матеріальної шкоди, заподіяної державі під час перебування його на військовій службі.

При цьому, факту розголошення відомостей персональної (конфіденційної) інформації щодо ОСОБА_1 судом не встановлено, а тому дії Луцького прикордонного загону не призвели до будь-яких негативних наслідків для позивача, а лише вчинялися на виконання вимог абз.23 ст.59 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, колегія суддів вважає підставними покликання відповідача на те, що надані органу прокуратури матеріали стосувались виключно проходження позивачем військової служби та не мали на меті розголосити будь-які відомості чи інформацію конфіденційного характеру щодо позивача.

Також необхідно зазначити, що за правилами п.3 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Зі змісту цієї норми процесуального закону вбачається, що вимога про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень може бути заявлена в адміністративному позові виключно разом з вимогою про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, яка повинна бути спрямована на відновлення порушеного права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та до забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Крім того, у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду; спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Кодекс адміністративного судочинства України спрямовує правосуддя в адміністративних справах саме на забезпечення реалізації права особи на ефективний судовий захист, створюючи судам всі необхідні механізми для гарантування цього.

Відтак з метою виконання завдання адміністративного судочинства, передбаченого частиною першою статті 2 КАС України, щодо ефективного поновлення прав та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, саме на суд покладено обов`язок ухвалення рішення, яке відновить права позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач заявив вимогу лише про визнання дій відповідача протиправними, що свідчить про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в розумінні положень ст.2, 5 КАС України не може вважатися ефективним.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання протиправними дій командування ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять конфіденційну інформацію та персональні дані ОСОБА_1 шляхом направлення таких відомостей на адресу військового прокурора Луцького гарнізону листом від 08 листопада 2019 року за вих. №14/12599 із відповідними додатками, у зв`язку з їх безпідставністю.

У зв`язку з наведеними вище мотивами колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у справі №140/1415/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
Судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.