Справа № 300/1920/20
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2020-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2020 р. справа № 300/1920/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тимощука О. Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Івано-Франківської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 ,

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1.1. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (надалі, також - позивач), 5 серпня 2020 року звернулася в суд з позовною заявою до Івано-Франківської міської ради (надалі, також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (надалі, також - третя особа), із вимогами (ураховуючи збільшення позовних вимог):

- визнати протиправним та скасувати пункт 15.11 рішення від 25.02.2020 за №70-37, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати протиправним та скасувати пункт 10 додатку 2 рішення Івано-Франківської міської ради (41 сесія) сьомого демократичного скликання від 19.06.2020 за №197-41 щодо надання гр. ОСОБА_2 дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0580 га (довідка з МБК №24394), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

- зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.02.2020 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач тричі зверталася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, проте отримувала жодним чином не обґрунтовані відмови. У тому числі оскаржене рішення не містить жодної підстави, яка визначена статтею 118 Земельного кодексу України. Позивач зазначає, що усі документи, необхідні для прийняття позитивного рішення нею подавалися, водночас необхідні для відмови у наданні такого дозволу підстави, що визначені статтею 118 Земельного кодексу України, відсутні. Таким чином, зазначене свідчить про очевидну протиправність рішень відповідача.

Збільшуючи позовні вимог позивач зазначила, що їй стало відомо про те, що на частину спірної земельної ділянки надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою іншій особі - ОСОБА_2 , який не має ніякого відношення до даної земельної ділянки і вона не перебуває в його користуванні. Навпаки спірна земельна ділянка перебуває в користуванні позивача вже 15 років в якості присадибної ділянки. Тому рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_2 підлягає скасуванню.

1.2. Позиція відповідача.

Відповідач вважає позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що заява ОСОБА_1 та додані документи внесені на чергове засідання Івано-Франківської міської ради за наслідками розгляду яких правомірно прийняте оскаржене рішення. Щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідач вказав, що такі повноваження належить до виключної компетенції відповідача, а тому вони являються дискреційними. Тому міська рада відмовлячи у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою діяла в межах виключних повноважень. Окрім цього рішенням відповідача надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою іншій особі, ОСОБА_2 . Оскільки земельна ділянка, щодо якої клопоче позивач накладається на земельну ділянку дозвіл щодо розробки проєкту землеустрою якої наданий ОСОБА_2 , відповідач правомірно відмовив позивачу.

Щодо збільшення позовних вимог відповідач вказав, що як вбачається з довідки містобудівного кадастру на земельній ділянці 0,0872 га відсутні будь які об`єкти нерухомого майна, які б належали позивачу чи іншим особам. Спірна земельна ділянка перебуває в комунальній власності територіальної громади, а відтак виключною компетенцією міської ради є вирішення питань регулювання земельних відносин. Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку щодо надання цієї ділянки у власність чи користування. Тому при наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою ОСОБА_2 відповідач діяв в межах і спосіб передбачений законом.

1.3. Заяви учасників справи та процесуальні дії.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.20-21).

Ухвалою суду також витребувано в Івано-Франківської міської ради належним чином засвідчені копії: - рішення Івано-Франківської міської ради (37 сесія) 7 демократичного скликання від 25.02.2020 №70-37 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки»; - усіх документів, підтверджуючих підстави відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Копії зазначених документів зобов`язано надати суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали.

На виконання ухвали відповідачем надано витребувані документи супровідним листом №760/11.1-03/14в від 31.08.2020 (а.с.26, 27-37).

Також до суду 02.09.2020 від відповідача надійшов відзив на позов (а.с.38-39).

Окрім цього, відповідачем 02.09.2020 до суду подано клопотання про розгляд адміністративної справи з повідомленням (викликом) сторін (а.с.54).

Ухвалою суду від 04.09.2020 відмовлено в задоволенні клопотання Івано-Франківської міської ради про розгляд адміністративної справи №300/1920/20 у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін (а.с.56-57).

До суду від позивача 07.09.2020 надійшла заява про зміну предмета позову та залучення третьої особи до участі у справ (а.с.59-62).

Ухвалою суду від 08.09.2020, заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову та залучення третьої особи до участі у справі задоволено частково. Встановлено здійснювати розгляд адміністративної справи №300/1920/20 з урахуванням таких збільшених позовних вимог:

- визнати протиправним та скасувати пункт 15.11 рішення від 25.02.2020 за №70-37, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати протиправним та скасувати пункт 10 додатку 2 рішення Івано-Франківської міської ради (41 сесія) сьомого демократичного скликання від 19.06.2020 за №197-41 щодо надання гр. ОСОБА_2 дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0580 га (довідка з МБК №24394), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

- зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.02.2020 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 .

До суду, 07.09.2020 від позивача надійшла заява про забезпечення позову (а.с.67).

Ухвалою суду від 08.09.2020 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 (а.с.70-72).

Також від позивача 07.09.2020 надійшло клопотання про виклик та допит свідка (а.с.81).

Ухвалою суду від 09.09.2020 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про виклик і допит свідка в адміністративній справі №300/1920/20, а також про розгляд справи з викликом у судове засідання позивача.

До суду від відповідача 29.09.2020 надійшов відзив на збільшення позовних вимог (а.с.94-95).

Інших документів на адресу суду не надходило.

Відповідно до статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи в строк на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

ОСОБА_1 тричі зверталася до Івано-Франківської міської ради із заявою та доданими до неї документами (а.с.10-18, 31-36) про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0872 га на АДРЕСА_1 (довідка МБК №21519), на що Івано-Франківська міська рада рішеннями №202-28 від 16.08.2019 (а.с.7), №300-32 від 08.11.2019 (а.с.8) та №70-37 від 25.02.2020 (а.с.9, 29, 45) керуючись статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексу України, Законом України "Про землеустрій" відповідно тричі їй відмовила.

Водночас, рішенням відповідача №197-41 від 19.06.2020 (а.с.46) надано дозвіл на складання проекту землеустрою ОСОБА_2 за його заявою та доданими до неї документами (а.с.67-53) на АДРЕСА_2 , поруч будинку НОМЕР_1 площею 0,0580 га (довідка з МБК №24394).

Не погоджуючись із відмовами у наданні дозволу на складання проекту землеустрою, вважаючи їх необґрунтованими та протиправними, а також вважаючи протиправним надання такого дозволу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення події, обставин чи відповідних відносин або вчинення конкретної дії у спірних правовідносинах.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі, також - Закон №280/97-ВР), місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з пунктами 22, 34, 41, 42 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються зокрема такі питання: затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами; затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно з приписами частин 1, 2, 3, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У відповідності до частин 1, 2, 6, 7, 10 статті 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 5 статті 242 КС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ІV. ОЦІНКА СУДОМ ОБСТАВИН СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ.

Суд зазначає, що усі рішення стосовно відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою не містять ніякої мотивації. Сама відмова обгрунтовується тільки посиланням відповідача на статтю 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», Земельний кодекс України та Закон України «Про землеустрій».

Обґрунтовуючи правомірність винесення оскарженого рішення щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою відповідач посилається на виключну компетенцію приймати такі рішення ототожнюючи таке право з дискреційними повноваженнями та наданням в межах спірної земельної ділянки дозволу на розробку проєкту землеустрою іншій особі - ОСОБА_2 .

Щодо можливості суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (дискреційні повноваження), суд зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у даній спірній ситуації повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 20.08.2019, у справі №813/2273/18 та від 11.09.2019, у справі №819/570/19.

Таким чином у спірних правовідносинах відповідач не може діяти на власний розсуд, а виключна компетенція органу, на яку посилається відповідач, передбачає обов`язок цього органу приймати відповідні рішення (надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою) в разі дотримання позивачем процедури подання клопотання та відсутності законом передбачених умов (невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку). Суд наголошує, що надання дозволу на розробку проєкту землеустрою іншій особі, що частково накладається із спірною земельною ділянкою не відноситься до передбачених вище умов.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Таким чином, суд констатує безпідставну відмову у наданні дозволу на розробку проєкта землеустрою позивачу. Водночас суд відмічає, що за виконання аналогічних умов такий дозвіл надано іншій особі.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд зазначає, що позивачем при зверненні до відповідача дотримано усіх умов визначених законом (статтею 118 Земельного кодексу України), зокрема подано через Центр надання адміністративних послуг відповідну заяву від 10.02.2020 (а.с.31) до якої долучено план-схему земельної ділянки в м. Івано-Франківськ (на звороті а.с.31), довідку з містобудівного кадастру № 23375(а.с.32-35), копію паспорта та ідентифікаційного номеру (а.с.36).

Разом з тим, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Так, у спірних правовідносинах відповідач тричі відмовляв позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою без нормативного обґрунтування такої відмови, а в заявах по суті спору не навів жодного аргументу з посиланням на належні та допустимі докази, передбачених частиною 7 статтею 118 Земельного кодексу України підстав відмови у наданні такого дозволу. Натомість позивачем дотримано процедури подання документів для отримання дозволу про надання розробку землеустрою, а тому в цій частині позовна заява є підставною та підлягає до задоволення.

Водночас позовні вимоги про скасування дозволу на розробку проєкту землеустрою ОСОБА_2 не підлягають до задоволення. У даному випадку суд погоджується з доводами відповідача про те, що надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку щодо надання цієї ділянки у власність чи користування. Вказана правова позиція висвітлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц, Верховного Суду від 05.03.2020 №305/893/17, від 02.04.2020 у справ №308/10004/16-а.

Окрім цього у відповідача, як і ОСОБА_1 , не було правових підстав відмовляти ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, що передбачені частиною 7 статтею 118 Земельного кодексу України.

З даного приводу необхідно звернути увагу, що надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не є підставою для скасування чи ненадання такого дозволу іншій особі. А саме питання узгодження меж земельних ділянок щодо яких надається такий дозвіл не вирішується під час надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, оскільки для виготовлення такого проєкту зазначається орієнтовна площа, яка в подальшому коригується в залежності від конкретних замірів та визначення площ вільної земельної ділянки під час виготовлення технічної документації, її погодження та затвердження.

Таким чином, питання узгодження меж земельної ділянки виникає на стадії затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність. Всі спірні питання, що виникають в ході таких правовідносин належать до відання земельної комісії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а також розглядаються судами цивільної юрисдикції (є спорами про право цивільне - право власності).

Суд зазначає, що принцип добросовісності, це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач по відношенню до ОСОБА_1 не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання. Що стосується позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради (41 сесія) сьомого демократичного скликання від 19.06.2020 за №197-41 в частині надання гр. ОСОБА_2 дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0580 га, як вже вище зазначав суд, часткове накладання даної земельної ділянки із спірною земельною ділянкою, про отримання дозволу на розробку технічної документації щодо якої просить позивач, в силу вимог статті 118 Земельного кодексу України, не є підставою для його скасування, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявні квитанції про сплату судового збору за подання позовної заяви, а саме №0.0..1 від 04.08.2020 на суму 1682 грн (а.с.1), №0.0..1 від 07.09.2020 на суму 840,80 грн (а.с.65).

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1681,60 грн (задоволено 2 з 3 вимог немайнового характеру).

Частина сплаченого судового збору в розмірі 0,40 грн є переплатою позивача та підлягає поверненню за її заявою.

Сума судового збору сплаченого за подання заяви про забезпечення позову не підлягають розподілу в зв`язку із відмовою в забезпеченні позову.

Доказів понесення сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не подано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 295, 297, 299, підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 15.11 рішення Івано-Франківської міської ради () від 25.02.2020 за №70-37, яким відмовлено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) від 10.02.2020 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0872 га (довідка з МБК №23375), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з Івано-Франківської міської ради () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

відповідач: Івано-Франківська міська рада, адреса: вулиця М. Грушевського, будинок 21, місто Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76004, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.