Справа № 120/3667/20-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 жовтня 2020 р. Справа № 120/3667/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадження в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом неповнолітньої ОСОБА_1 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов неповнолітньої ОСОБА_1 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 26.05.2020 року №2-10929/15-20-СГ, виданий Головним управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо надання відмови в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що в квітні 2020 року ОСОБА_2 , діючи як законний представник своєї неповнолітньої дитини, від імені та в її інтересах звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з письмовим клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Однак, за результатами розгляду відповідного клопотання Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області наказом від 26.05.2020 року № 2-10929/15-20-СГ відмовило у наданні дозволу із посиланням на те, що заявник ( ОСОБА_1 ) є неповнолітньою особою. Позивач вважає відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою необґрунтованою та такою, що прийнята з підстав не передбачених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 03.08.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також даною ухвалою ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору та встановлено строк відповідачеві для подачі відзиву на позовну заяву у відповідності статті 162 КАС України.

У встановлений судом строк, відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно якого просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що неповнолітній ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно частиною 7 статті 118 ЗК України та ЦК України. Так, відповідач зазначає, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Тобто, набувати та розпоряджатися земельними ділянками самостійно, зазначені особи, мають право при досягненні 18 років. Оскільки в ході розгляду клопотання встановлено, що ОСОБА_1 не досягла повноліття, Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Також відповідач просить врахувати, що статтею 118 ЗК України передбачено, що лише громадяни України мають право на звернення та отримання відповідного дозволу на розробку документації із землеустрою, тоді як у позивача відсутні необхідні документи передбачені статтею 5 Закону України «Про громадянство України», зокрема паспорт громадянина України, який б підтверджував його статус громадянина, а тому вважає, що Головним управлінням правомірно відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

Що стосується іншої позовної вимоги в частині зобов`язання надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, для ведення особистого селянського господарства, то відповідач звертає увагу суду, що такі вимоги передбачають втручання у дискреційні повноваження останнього, у зв`язку з чим задоволенні бути не можуть. За таких обставин відповідач вважає позов необґрунтованим та вказує на відсутність підстав для його задоволення.

18.08.2020 року від законного представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві та зазначено, що відзив відповідача є законодавчо необґрунтованим та такими, що не спростовує доводи, викладені у позовній заяві як підстави для задоволення позову.

Правом для подачі заперечення на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

Згідно з вимогами частини 1 статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною 4 статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.09.2017 року - ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_3 (матір) є батьками неповнолітньої ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

16.04.2020 року ОСОБА_2 , як законний представник своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , звернувся із письмовим клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка має кадастровий номер: :02:000:0665 (для ідентифікації бажаного місця розташування земельної ділянки), що розташована на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Повідомлено, що правом на приватизацію земельної ділянки із вказаним цільовим призначеннямОСОБА_1 не скористалася. Законним представником позивача вказано про надання згоди на використання і обробку персональних даних ОСОБА_1 виключно для здійснення повноважень необхідних для надання заявниці дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

До клопотання законним представником ОСОБА_1 додано копію паспорта громадянина України, документ про присвоєння ідентифікаційного номера, графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування та копію свідоцтва про народження неповнолітньої дитини.

За результатами розгляду клопотання, Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області прийнято наказ «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації» від 26.05.2020 року за № 2-10929/15-20-СГ, яким відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0 га, на підставі частини 7 статті 118 ЗК України, оскільки в ході розгляду встановлено, що на даний момент ОСОБА_1 не досягла повноліття.

Законний представник своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 вважає відмову протиправною та такою, що не відповідає положенням частини 7 статті 118 ЗК України, а тому за захистом прав своєї неповнолітньої дитини звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ (далі - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині 1 статті 19 ЗК України, відповідно до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу положень пункту "а" частини 3 статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття права власності визначається главою 19 Розділу ЗК України.

Так, згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Зокрема, частина 6 статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні заяви на будь-яких інших підставах, які не передбачені даною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.02.2020 року в справі за № 723/1964/14-а, від 15.04.2020 року в справі за № 638/15764/17, від 15.04.2020 року в справі за № 638/15764/17, від 22.04.2020 року в справі за № 818/1707/16 та від 14.05.2020 року в справі за № 360/536/17-а.

Тобто, відповідач, розглядаючи заяву ОСОБА_2 , який звернувся в інтересах своєї неповнолітньої дитини, повинен був прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. У випадку надання відмови, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повинно було керуватись лише тими підставами, виключний перелік яких визначено у статті 118 ЗК України.

Водночас, у вказаному наказі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.05.2020 року за № 2-10929/15-20-СГ, відповідач не зазначає, що має місце невідповідність місця розташування земельної ділянки, що планується до відведення, вимогам законів, прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, чи генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку. Єдиною підставою для такої відмови слугувало те, що ОСОБА_1 не досягла повноліття та не має повної цивільної дієздатності.

Судом констатовано, що дійсно на момент звернення ОСОБА_2 , в інтересах своєї дитини ОСОБА_1 , до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (16.04.2020 року) та на момент винесення оскаржуваного наказу від 26.05.2020 року за № 2-10929/15-20-СГ, остання не досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак вважається малолітньою особи в розумінні частини 1 статті 31 ЦК України.

Так, відповідно до статті 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Відповідно до частини 1 статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

При цьому, за змістом частини 6 статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відтак, в інтересах малолітньої особи мають діяти її законні представники.

Матеріали справи свідчать, що в інтересах малолітньої - ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, звернувся його батько ОСОБА_2 (законний представник), від імені якого підписана дана заява. При цьому, як вбачається із самого клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою від 16.04.2020 року, до заяви також додано копію свідоцтва про народження дитини та копію паспорта законного представника, що додатково підтверджує правомочність останнього на отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в інтересах неповнолітньої дитини.

Таким чином, вказаний правочин вчинено дієздатною особою - батьком позивача в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , що відповідає нормам Цивільного кодексу України.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 802/1596/17-а (провадження № К/9901/11218/18) постановою від 11.04.2018 року.

У той же час, надання відповідачем вказаного дозволу жодним чином не гарантує розроблення такої документації, її наступного погодження та набуття у майбутньому у власність відповідної земельної ділянки на підставі клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Тобто, правочин у формі клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою і правочин, згідно якого набувається у власність земельна ділянка є різними правочинами за своєю суттю та змістом, і регулюються різними положеннями чинного законодавства. Так, в даному випадку мова йде не про розпорядження земельною ділянкою, як нерухомим майном (стаття 181 ЦК України), а про ініціювання процедури виділення, формування та передання у власність такої земельної ділянки, первісним етапом якої є отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Відтак, у суду є підстави вважати, що відповідачем фактично не було розглянуто клопотання позивача та не надано йому оцінку виходячи із вимог частини 7 статті 118 ЗК України, які визначають підстави для відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відповідності саме бажаного місця розташування (земельної ділянки) умовам визначених в такій нормі.

Крім того, на думку суду, відповідач у своєму відзиві помилково ототожнює поняття набуття громадянства України за народженням з вичерпним переліком документів, які лише підтверджують громадянство України, визначених статтею 5 Закону України «Про громадянство України».

Так, належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час, за народженням та з інших підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках. Громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України, спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи. Виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства Указом Президента України покладено на Державну міграційну службу України та її територіальні органи.

Згідно з вимогами статей 6, 7 вказаного Закону громадянство України набувається, зокрема, за народженням. Особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Як вбачається зі змісту свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.09.2017 року, ОСОБА_1 народилася в смт. Томашпіль, Вінницька область, Україна, про що 26.06.2007 року складено відповідний актовий запис № 36. Батьками ОСОБА_1 є громадяни України.

Тобто, неповнолітня ОСОБА_1 отримала статус громадянина України не внаслідок наявності одного з визначених у статті 5 Закону України «Про громадянство України» документів, а з підстав автоматичного набуття громадянства України за народженням на території України та перебування обох батьків у громадянстві України.

Підсумовуючи вищенаведене, суд враховує, що дійсно, хоча малолітня дитина - ОСОБА_1 і не отримала паспорт громадянина України в силу недосягнення достатнього віку, однак, не може вважатись особою, яка не набула громадянства в розумінні Закону України «Про громадянство України».

А тому суб`єктний склад осіб, які мають право на отримання у власність земельної ділянки, визначений статтею 118 ЗК України, поширюється на правовідносини, які виникли у даній адміністративній справі, оскільки неповнолітня ОСОБА_1 є громадянкою України.

У зв`язку із вищевикладеним, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ від 26.05.2020 року № 2-10929/15-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розробку документації" не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку з чим є протиправним, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо наступної позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту), то суд зважає на таке.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В даному випадку у спірних правовідносинах відповідач не розглянув відповідне клопотання заявника у встановленому порядку, оскільки ним не надавалася його оцінка на предмет відповідності вимогам статті 118 Земельного кодексу України, тому вказане клопотання підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону. При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку документації із землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. У цій справі з метою захисту порушеного права, ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву законного представника позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 10.10.2019 року по справі № 814/1959/17.

Зважаючи на те, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою без наведення (встановлення) вичерпних підстав для відмови, передбачених статтею 118 ЗК України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання законного представника неповнолітньої ОСОБА_1 від 16.04.2020 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту) з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази надані позивачем, суд доходить висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки законний представник позивачки був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини 2 статті 3, пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-10929/15-20-СГ від 26.05.2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великорусавської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту) та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Неповнолітня ОСОБА_1 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, Вінницька область, )

Суддя Мультян Марина Бондівна