Справа № 640/8726/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 року м. Київ № 640/8726/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання протиправними та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 08.04.2019р. щодо сплати податку на додану вартість на загальну суму 626 796, 25 грн., а саме визначено суму донарахованого податкового зобов`язання в розмірі 501 437, 00 грн. та штрафні (фінансові) санкції 125 359, 25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акта перевірки, які стали підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не містять обґрунтувань правомірності здійснених донарахувань, пояснень та посилань на конкретні господарські операції, які на думку контролюючого органу могли стати підставою для неправильного визначення податкових зобов`язань. З огляду на вищевикладене просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для скасування такого рішення та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 01.02.2019р. № 231 проведено планову документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за період діяльності з 01.01.2017р. по 31.12.2018р. за результатом якої складено акт від 12.03.2019р. № 195/10-36-13-03/ НОМЕР_1 у висновках якого, серед іншого, зазначено, про порушення позивачем вимог:

п. 198.3, абзацу «г» п. 198.5, п. 198.6 ст. 198 ПК України, встановлено заниження ПДВ всього в сумі 503 352, 00 грн., в т.ч. заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (рядок 18 декларації), яке сплачується до державного бюджету на загальну суму 501 438, 00 грн., в січні 2017р. на суму 25 602,00 грн., в лютому 2017р. на суму 24 250, 00 грн., в березні 2017р. на суму 24 198, 00 грн., в квітні 2017р. на суму 19 411, 00 грн., в травні 2017р. на суму 12 478, 00 грн., в червні 2017р. на суму 20 928, 00 грн., в липні 2017р. на суму 39 935, 00 грн., в серпні 2017р. на суму 11 999, 00 грн., в вересні 2017р. на суму 37 749, 00 грн., в жовтні 2017р. на суму 55 522, 00 грн., в листопаді 2017р. на суму 98 911, 00 грн., в грудні 2017р. на суму 33 310, 00 грн., в січні 2018р. на суму 49 504,00 грн., в лютому 2018р. на суму 26 983, 00 грн., в березні 2018р. на суму 30 027, 00 грн., в квітні 2018р. на суму 18 593, 00 грн., в травні 2018р. на суму 13 250, 00 грн., в липні 2018р. на суму 2 500, 00 грн., в серпні 2018р. на суму 6 746, 00 грн., в вересні 2018р. на суму 2 502, 00 грн., в жовтні 2018р. на суму 7 039, 00 грн. та завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (рядок 19 декларації) на загальну суму 1 914, 00 грн., в т.ч. в січні 2017р. на суму 1 164, 00 грн., в лютому 2017р. на суму 750, 00 грн.

На підставі вищезазначених висновків Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області 08.04.2019р. винесено податкове повідомлення рішення:

- № , яким за порушення п. 198.3 ст. 198 ПК України на підставі акта від 12.03.2019р. № 195/10-36-13-03/ НОМЕР_1 та на підставі п.п 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 і відповідно до п. 123.1 ст. 123 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт послуг) на суму 626 796, 25 грн. (за податковим зобов`язанням 501 437, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 125 359, 25 грн.);

Позивач вважаючи вищезазначене податкове повідомлення-рішення протиправним звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п. 75.1. ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки-цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, "витрати" - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а "господарська діяльність" - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми ПК України дозволяють платнику податку формувати витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, "податковий кредит" - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у пункту 201.1 статті 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв`язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб`єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає й те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За приписами норм пунктів 44.1, 44.2, 44.3 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі - Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХІV) та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 цього Закону).

При цьому, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Дана правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені у його постановах від 27 червня 2017 року у справі № 808/1062/14, від 14 березня 2017 року у справі № 826/757/13-а, Верховного Суду, зокрема у постанові від 06 лютого 2018 року №К/9901/5042/17.

Так, в акті перевірки зазначено, що за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р. ФОП ОСОБА_1 задекларовано податкових зобов`язань з ПДВ у сумі 507 352, 00 грн.

Водночас, контролюючим органом зазначено, що перевіркою повноти визначення податкових зобов`язань позивачем за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р. встановлено заниження податкового зобов`язання в сумі 503 352, 00 грн. в т.ч. в січні 2017р. на суму 26 765, 96 грн., в лютому 2017р. на суму 25 000, 00 грн., в березні 2017р. на суму 24 198, 36 грн., в квітні 2017р. на суму 19 411, 00 грн., в травні 2017р. на суму 12 478, 00 грн., в червні 2017р. на суму 20 927, 57 грн., в липні 2017р. на суму 39 935, 45 грн., в серпні 2017р. на суму 11 998, 70 грн., в вересні 2017р. на суму 37 749, 10 грн., в жовтні 2017р. на суму 55 522, 27 грн., в листопаді 2017р. на суму 98 911, 35 грн., в грудні 2017р. на суму 33 310, 33 грн., в січні 2018р. на суму 49 504,11 грн., в лютому 2018р. на суму 26 982, 89 грн., в березні 2018р. на суму 30 027, 36 грн., в квітні 2018р. на суму 18 593, 02 грн., в травні 2018р. на суму 13 250, 00 грн., в липні 2018р. на суму 2 500, 00 грн., в серпні 2018р. на суму 6 745, 78 грн., в вересні 2018р. на суму 2 502, 37 грн., в жовтні 2018р. на суму 7 038, 63 грн.

В результаті допущених порушень податкового законодавства визначених в п.п. 2.1.2.1 п. 2.2 розділу 2 акта перевірки, контролюючий орган прийшов до висновку про порушення позивачем п. 198.3, абзацу «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України, а саме ФОП ОСОБА_1 придбав товари (картон), які реалізовані без відображення в податковому обліку на загальну суму 503 352, 00 грн. в т.ч. в січні 2017р. на суму 26 765, 96 грн., в лютому 2017р. на суму 25 000, 00 грн., в березні 2017р. на суму 24 198, 36 грн., в квітні 2017р. на суму 19 411, 00 грн., в травні 2017р. на суму 12 478, 00 грн., в червні 2017р. на суму 20 927, 57 грн., в липні 2017р. на суму 39 935, 45 грн., в серпні 2017р. на суму 11 998, 70 грн., в вересні 2017р. на суму 37 749, 10 грн., в жовтні 2017р. на суму 55 522, 27 грн., в листопаді 2017р. на суму 98 911, 35 грн., в грудні 2017р. на суму 33 310, 33 грн., в січні 2018р. на суму 49 504,11 грн., в лютому 2018р. на суму 26 982, 89 грн., в березні 2018р. на суму 30 027, 36 грн., в квітні 2018р. на суму 18 593, 02 грн., в травні 2018р. на суму 13 250, 00 грн., в липні 2018р. на суму 2 500, 00 грн., в серпні 2018р. на суму 6 745, 78 грн., в вересні 2018р. на суму 2 502, 37 грн., в жовтні 2018р. на суму 7 038, 63 грн.

Водночас, в п.п. 2.1.2.1 п. 2.1.2 Розділу 2 акта зазначено, що за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р. позивачем задекларовано загального оподатковуваного доходу у сумі 2 536 760, 98 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 1 741 039, 28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 795 721, 70 грн. без ПДВ

Як зазначає відповідач, перевіркою встановлено отримання доходу від реалізації товару без фактичного відображення даних операцій в обліку на загальну суму 2 516 760, 98 грн. без ПДВ в т.ч. за 2017р. в сумі 1 731 039, 28 грн. без ПДВ та за 2018р. в сумі 785 721, 70 грн.

З вищевикладеного відповідач приходить до висновку про те, що в ході перевірки правильності визначення валового доходу за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р. відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2017р. та 2018р. з даними про суми валового доходу встановлено заниження валового доходу на загальну суму 2 516 760, 98 грн. без ПДВ в т.ч. за 2017р. в сумі 1 731 039, 28 грн. без ПДВ та за 2018р. в сумі 785 721, 70 грн. без ПДВ за рахунок не відображення в обліку операцій з реалізації ТМЦ (картону) відповідно до ТТН за 2017-2018р.

Так, на підставі вищезазначених висновків відповідачем винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Одночасно, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у періоді, що перевірявся здійснював діяльність з оптової торгівлі картоном та надання в оренду власного рухомого майна (автомобіля) без використання найманої праці.

03.01.2017р. між ТОВ «АЛЬЯНС ІНПАК» (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладено договір поставки № 03/01/17 за умовами якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупця картонно-паперову продукцію виробництва ПрАТ «Київський картонно-паперовий комбінат», іменовану надалі - товар, а покупець зобов`язується приймати товар та своєчасно оплачувати його вартість, згідно з умовами договору.

Згідно з п. 3.4, 3.5 договору, датою передачі товару у власність покупця є дата відвантаження товару зі складу ПрАТ «Київський КПК» у транспортний засіб.

Транспортування товару здійснюється за рахунок покупця.

Також, 02.01.2018р. між ТОВ «АЛЬЯНС ІНПАК» (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладено договір поставки № 03/01/18 за умовами якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупця картонно-паперову продукцію виробництва ПрАТ «Київський картонно-паперовий комбінат», іменовану надалі - товар, а покупець зобов`язується приймати товар та своєчасно оплачувати його вартість, згідно з умовами договору.

Згідно з п. 3.4, 3.5 договору, датою передачі товару у власність покупця є дата відвантаження товару зі складу ПрАТ «Київський КПК» у транспортний засіб.

Як зазначає позивач, реалізація придбаного у ТОВ «АЛЬЯНС ІНПАК» товару здійснювалась тільки за попереднім замовленням покупців, а відтак власний склад він не використовував і продукція відвантажувалась одразу із ПрАТ «КПК» з його адреси м. Обухів, вул. Київська, 130.

На підтвердження факту реалізації придбаного у ТОВ «АЛЬЯНС ІНПАК» товару позивачем надано до суду: копії договорів поставки та податкових накладних.

З вищезазначених документів вбачається, що придбана у ТОВ «АЛЬЯНС ІНПАК» продукція була реалізована контрагентам позивача за відповідними договорами поставки за такою ж номенклатурою і в тій же кількості, що і придбана за умовами договорів від 03.01.2017р. № 03/01/17 та від 02.01.2018р. № 03/01/18.

Доводи відповідача щодо невідповідності відомостей, щодо адреси транспортування у товарно-транспортних накладних в обґрунтування реалізації товару без фактичного відображення даних операцій в обліку, не приймаються судом до уваги, оскільки недоліки складання товарно-транспортних накладних не можуть слугувати підставою для висновку про невідбуття певних господарських операцій, адже метою складання зазначених документів є підтвердження правомірності відображення в податковому обліку витрат, пов`язаних із транспортуванням, проте, зазначені документи не впливають на формування податкового кредиту за спірними господарськими операціями з приводу постачання товарно-матеріальних цінностей. Висновки про відсутність фактичного виконання господарської операції не можуть обґрунтовуватися в залежності від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, технічних документів або паспортів на отримані товари.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 25.06.2019р. у справі №1240/1982/18, адміністративне провадження №К/9901/13245/19.

Одночасно, суд наголошує, що навіть відсутність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача товарно-транспортних накладних не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 23.04.2019р. у справі №813/4956/17, адміністративне провадження №К/9901/64861/18.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню.

З урахуванням наведеного та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що адміністративний позов має бути задоволено.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 139, 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № від 08.04.2019р. щодо сплати податку на додану вартість на загальну суму 626 796, 25 грн., а саме визначено суму донарахованого податкового зобов`язання в розмірі 501 437, 00 грн. та штрафні (фінансові) санкції 125 359, 25 грн.

3. Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 6 267, 97 грн. (шість тисяч двісті шістдесят сім гривень 97 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська