Справа № 400/1810/20
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1810/20

Категорія: 106020000 Головуючий в 1 інстанції: Фульга А.П.
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту: 09.06.2020 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , відмови в нарахуванні та виплаті грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно;/

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 грошову компенсацію за неотримане за час військової служби речове майно в сумі 6 467,34 грн.;

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02 вересня 2019 року по день звернення до суду 04 травня 2020 року в сумі 91 861,32 грн.

- стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 25 000 грн. та витрат на правничу допомогу у сумі 1 000 грн

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що станом на день прийняття наказу про звільнення позивача зі служби та виключення позивача зі списків особового складу в/ч відповідач не здійснив виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2018 по 2019 рік, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон №3551), не виплатив грошову компенсацію за речове майно, що є порушенням вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" від 16 березня 2016 року №178 (далі Постанова №178), яка передбачає військовослужбовцю при звільненні зі служби грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Відповідач у виплаті відмовив в зв`язку з відсутністю відповідного фінансування від головного розпорядника коштів Головного управління Національної Гвардії України на рахунок відповідача.

Крім того, позивач, послався на те, що відповідач зобов`язаний виплатити йому всі належні суми та середній заробіток за весь час затримки всіх зазначених вище виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно на підставі абз.10 п.4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період колишній військовослужбовець ОСОБА_1 не мав права, так як вислуга позивача становила лише 03 роки 11 місяців 29 днів.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до Закону України "Про відпустки" не передбачено порядок перенесення на інший період або продовження додаткової відпустки учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, тому невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Також відповідач зазначив, що надання військовослужбовцю додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати припинено на час дії особливого періоду, у зв`язку з чим компенсація за невикористанні ним дні додаткової відпустки у разі звільнення з військової служби не виплачується. В/ч є бюджетною організацією та являється структурним підрозділом Міністерства Оборони України. Фінансування відповідача здійснюється виключно з Державного бюджету України.

Також відповідач вказав, що позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з в/ч НОМЕР_1 , у зв`язку з цим відносно нього не розповсюджуються положення ст.ст. 116 і 117 КЗпП, а тому в задоволені вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні відмови в нарахуванні та виплаті грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане за час військової служби речове майно в сумі 6 467,34 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

ОСОБА_1 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року не оскаржив.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги:

- додаткова відпустка, яку надають учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних і надається понад щорічні основну й додаткові відпустки відповідно на цей вид відпустки не поширюється обмеження щодо максимальної тривалості щорічних відпусток (згідно з ч.3 ст. 10 Закону №504 не більше 59 календарних днів). Так відповідно до роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 25 липня 2019 року №248/5571 при звільненні з військової служби компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям - учасникам бойових дій) не виплачується;

- відповідно абз.10 п.4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 (далі Інструкція) під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі;

- водночас календарна вислуга позивача молодшого сержанта ОСОБА_1 станом на момент звільнення з військової служби становила 03 (три) роки 11 (одинадцять) місяців 29 (двадцять дев`ять) днів. Таким чином на підставі абз.10 п.4 розділу III Інструкції колишній військовослужбовець ОСОБА_1 на момент звільнення з військової служби не мав права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року правильно встановлено обставини справи та додержані норми матеріального і процесуального права, воно є законним і тому підлягає залишенню без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 з 02 вересня 2016 року по 02 вересня 2019 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України на посаді молодшого сержанта (командира ремонтного відділення автомобільної техніки ремонтного цеху (шасі автомобільної техніки).

Відповідно до Наказу начальника 10 арсеналу Озброєння Збройних Сил України №11-РС від 21 червня 2019 року позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пп."а", п.2, ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Згідно Витягу з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 вересня 2019 року №116 з позивачем припинено (розірвано) контракт про проходження служби та виключено позивача зі списків особового складу частини, та всіх видів грошового забезпечення.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 13 квітня 2018 року та Довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України від 14 лютого 2018 року №135.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551 за період з 2018 року по 02 вересня 2019 року.

Виплата грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу виплачена не була, а згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 вересня 2019 року №166 вбачається, що грошова компенсація була нарахована позивачу у сумі 6 467,34 грн. Однак відповідач своїми діями собі ж суперечить призначаючи грошову компенсацію водночас посилаючись, що відповідно до Інструкції позивач не мав права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 73, 74, 77 КАС України, ст.ст. 9, 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п.п.2-5 Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 №179 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Правові питання стосовно зобов`язання нарахування та виплатити військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасникам бойових дій за 2018-2019 роки були предметом розгляду зразкової справи №620/4218/18, по якій свою позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року.

Велика Палата Верховного Суду, у даній справі, погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас військовослужбовець мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у зв`язку з чим позовні вимоги (військовослужбовця) підлягають задоволенню.

Частиною 3 ст. 291 КАС України встановлено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Судова колегія констатує, що дана справа (в частині вимог нарахування та виплати грошової компенсації за додаткові відпустки як учаснику бойових дій) є типовою та відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону №3551 за період з 2018 року по 02 вересня 2019 року, судова колегія вважає правильним висновку суду першої інстанції, який зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки.

Також, судова колегія критично відноситься до посилання апелянта на абз.10 п.4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 та твердження, що позивач на момент звільнення з військової служби не мав права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно в зв`язку з тим, що не мав календарної вислуги більше ніж 5 років.

Так, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За змістом ст. 9-1 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до наведеної норми Кабінет Міністрів України Постановою від 16 березня 2016 року №178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).

Пунктами 2, 3 Порядку №178, визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, їх звільнення з військової служби.

Згідно з п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами п.5 Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до абз.абз.1, 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, судова колегія вважає, що у спірних правовідносин, з приводу виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно належить керуватися не абз.10 п.4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232, а вищенаведеними положеннями Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008), Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (затвердженими Постановою Кабінет Міністрів України від 16 березня 2016 року №178).

Судова колегія констатує, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям у разі, зокрема, їх звільнення з військової служби здійснюється з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, а не після досягнення 5 років вислуги.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, в ході апеляційного провадження, грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу виплачена не була, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно.

Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах, від 12 лютого 2020 року у справі №803/1135/17, від 24 жовтня 2018 року у справі №803/963/17.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 09 жовтня 2020 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.