Справа № 524/1317/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 р.Справа № 524/1317/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 29.04.20 року по справі № 524/1317/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області стосовно вимоги надання висновку ЛКК про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом до досягнення нею 6-ти річного віку;

- визнати протиправним рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №8 управління застосування пенсійного законодавства Головного УПФУ в Полтавській області №137 від 18.10.2019 про відмову у призначенні їй, ОСОБА_1 , пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як матері інваліда з дитинства;

- зобов`язати Головне УПФУ в Полтавській області призначити їй, ОСОБА_1 , пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері інваліда з дитинства згідно заяви з 19.07.2019;

- відповідно до статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України звернути рішення суду до негайного виконання;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04.03.2020 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - передано на розгляд Полтавського окружного адміністративного суду за підсудністю.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 524/1317/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області про визнання дій та рішення протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій та рішення протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу через систему "Електронний суд", в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити. Скасувати рішення Полтавського управління Пенсійного фонду України від 18 жовтня 2019 року №137. Зобов`язати Полтавське управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з моменту звернення - з 19.07.2019 р.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що відповідно до підпункту 5 пункту 2.1.Постанови Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок № 22-1) до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону). Вказує, що саме зазначені документи були нею подані відповідачу разом із заявою про призначення пенсії, що в суді не спростовувалось. Посилається, що законом не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років, також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку, в законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років та наявність страхового стажу не менше 15 років, а відповідно до Порядку № 22-1 достатньо медичного висновку закладу охорони здоров`я, в справі це медичний висновок № 21 від 25.06.1997. Вказує, що відповідач в рішенні №137 про відмову в призначенні пенсії за віком не зазначив конкретні норми пенсійного законодавства, які не були дотримані позивачем. Зазначає, що заперечує проти посилання відповідача та суду як на підстави для відмови в призначені їй дострокової пенсії за віком, на необхідність надання відповідачу висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, оскільки її дитина не визнавалась дитиною-інвалідом, а визнана інвалідом з дитинства, що не є однаковими поняттями. Посилається на приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини. Положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41). Зауважує, що з метою недопущення штучного затягування процедури призначення їй пенсії з огляду на приписи п.7 ч.2 ст.245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства згідно вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах за пунктом п.3 ч.1 ст.115 з моменту звернення. Заперечує проти доводів, використаних Полтавським окружним судом та зауважує, що для призначення пенсії на підставі Закону №1058-ІV має значення саме наявність інвалідності у дитини, по-друге, термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку взагалі в законодавстві України не визначений, по-третє, виховання дитини-інваліда у будь-якому віці, не лише до 6 років, потребує від жінки додаткові фізичні, моральні зусилля для участі у суспільно-корисній діяльності, для цілодобового догляду, в т.ч. і медичного, за хворою дитиною, для її навчання в загальноосвітній школі, до речі, кінець минулого століття не знав інклюзивної освіти, саме як компенсація держави за материнський догляд за дітьми з інвалідністю протягом життя цих дітей, а не соціальними закладами, перебуваючи на повному державному утриманні, зменшено пенсійний вік таким матерям. Зазначає, що суд не прийняв до уваги її доводи, що обґрунтування відмови в рішенні №137 та листі №5482/П-02 містять невірні особисті тлумачення діючого пенсійного законодавства. Вказує, що ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не містить категорії "діти - інваліди". Вважає, що вона фактично виконала всі умови пункту 3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-ІУ - вона є матір`ю особи з інвалідністю з дитинства, виховала сина до зазначеного віку, досягла 50 років, має наявний страховий стаж не менше 15 років та підпункту 5 пункту 2.1.Постанови № 22-1 - до заяви про призначення пенсії за віком додала документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, провизнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому посилаючись на те, що вимоги скарги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року ухвалено відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

18.09.2020 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області звернулося з клопотанням про розгляд справи за відсутності представника відповідача, в якому просило справу розглядати за відсутності представника відповідача, призначене на 07 жовтня 2020 р. на 14 год. 30 хв.

Відповідач про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявним в матеріалами справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивачка, в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача не з`явився в судове засідання, відповідач був заздалегідь та належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва про народження, виданого 18.10.1990 року, серії НОМЕР_1 є матір`ю дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно медичного висновку ВКК № 21 від 25.06.1990 року на дитину, яка стала інвалідом з дитинства в результаті аварії на ЧАЕС у віці до 15 років сину позивача встановлено захворювання: вроджена аномалія розвитку лівої нирки з порушенням її функцій (а.с. 9).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 08.04.1993, серії НОМЕР_3 , виданого 09.10.2007, ОСОБА_3 є дитиною, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи (а.с. 32).

Позивачка 19.07.2019 звернулась до відповідача із заявою встановленої форми про призначення їй пенсії достроково по досягненню 50-річного віку, вид пенсії - за віком (а.с. 28).

За результатами розгляду вказаної вище заяви прийнято рішення від 18.10.2019 №137, яким позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства у зв`язку з відсутністю документів про визнання дитини інвалідом до досягнення шестирічного віку або про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку (а.с. 11).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням відповідача, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. №1788-XII (далі по тексту - Закон України №1788-XII) (в редакції станом на час спірних правовідносин) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до ст.1 Закону України №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 17 Закону України №1788-XII визначено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі по тексту - Закон України №1058-IV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст.1 Закону України №1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Приписами ст.26 Закону України №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз.3 ст.1 Закону № 2961-ІV дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 15.05.2019 р. по справі №330/2181/16-а визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі №2109-III. При цьому за змісту абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі по тексту Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п.14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який був викладений в постанові від 24.10.2019 р. по справі №336/1017/17(2-а/336/125/2017) для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що непрямим підтвердженням цього є встановлена ч.6 ст. 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини - інваліда (дитини з інвалідністю) до досягнення шестирічного віку, як це передбачено приписами Закону № 1058-IV.

Отже, п.2.18 Порядку №22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону № 1788-XII та приписам Закону №1058-IV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізму призначення такого виду пенсії.

Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду по справі №330/2181/16-а дійшла правового висновку, що Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважала недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачка звернулася до відповідача з заявою щодо призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства. В обґрунтування підстави для призначення такого виду пенсії позивачка надала до пенсійного органу медичний висновок ВКК №21 від 25.06.1990 року на дитину, яка стала інвалідом з дитинства в результаті аварії на ЧАЕС у віці до 15 років, яким її сину ( ОСОБА_3 ) встановлено захворювання: вроджена аномалія розвитку лівої нирки з порушенням її функцій.

Колегія суддів зазначає, що для того, щоб отримати пенсію достроково по досягнення 50-річного віку, як матері дитини-інваліда (дитини з інвалідності) позивачка мала надати висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що її син ( ОСОБА_3 ) мав дійсні медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом (дитиною з інвалідністю) до досягнення шестирічного віку.

Наданий позивачкою медичний висновок ВКК №21 від 25.06.1990 року не підтверджує факту того, що її син мав медичні показання для визнання його дитиною інвалідом (дитиною з інвалідністю) до досягнення шестирічного віку.

Тобто, позивачкою не було надано висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, а відтак останньою не підтверджено факту наявності підстав для визнання її сина дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Оскільки, визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності такої дитини, а саме до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення вказаного віку, і позивачкою не було надано висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, обґрунтовано та правомірно відмовив позивачці у призначенні пенсії за віком як матері дитини з інвалідністю у зв`язку з відсутністю підтвердження, що син позивачки - ОСОБА_3 мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, щодо необґрунтованості заявлених позивачкою позовних вимог про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області стосовно вимоги надання висновку ЛКК про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом до досягнення нею 6-ти річного віку; визнання протиправним рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №8 управління застосування пенсійного законодавства Головного УПФУ в Полтавській області №137 від 18.10.2019 про відмову у призначенні їй, ОСОБА_1 , пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як матері інваліда з дитинства та про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити їй, ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері інваліда з дитинства згідно заяви з 19.07.2019.

Щодо доводів скаржниці на те, що законом не передбачена вимога про те, що сама інвалідність дитини інваліда з дитинства повинна настати саме до 6 років, також не передбачена вимога для призначення пенсії, як обов`язковість визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку, в законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років та наявність страхового стажу не менше 15 років, а відповідно до Порядку № 22-1 достатньо медичного висновку закладу охорони здоров`я, в справі це медичний висновок №21 від 25.06.1997; а також доводів скаржниці про те, що вона заперечує проти посилання відповідача та суду як на підстави для відмови в призначені їй дострокової пенсії за віком, на необхідність надання відповідачу висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, оскільки її дитина не визнавалась дитиною-інвалідом, а визнана інвалідом з дитинства, що не є однаковими поняттями, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими, оскільки для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини з інвалідністю у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Оскільки, визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності такої дитини, а саме до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення вказаного віку, і ОСОБА_1 не було надано висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, відповідно пенсійний орган правомірно відмовив позивачці у призначенні пенсії за віком як матері дитини - інваліда (дитини з інвалідністю) у зв`язку з відсутністю підтвердження, що її син мав медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом (дитиною з інвалідністю) до досягнення шестирічного віку.

Стосовно доводів скаржниці про те, що відповідач в рішенні №137 про відмову в призначенні пенсії за віком не зазначив конкретні норми пенсійного законодавства, які не були дотримані позивачем, колегія суддів вважає такими, що не впливають та факт правомірності прийняття вказаного рішення пенсійного органу, яке є предметом позовних вимог.

Щодо посилань скаржниці про те, що вона заперечує проти доводів, використаних Полтавським окружним судом та зауважує, що для призначення пенсії на підставі Закону №1058-ІV має значення саме наявність інвалідності у дитини, по-друге, термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку взагалі в законодавстві України не визначений, по-третє, виховання дитини з інвалідністю у будь-якому віці, не лише до 6 років, потребує від жінки додаткові фізичні, моральні зусилля для участі у суспільно-корисній діяльності, для цілодобового догляду, в т.ч. і медичного, за хворою дитиною, для її навчання в загальноосвітній школі, до речі, кінець минулого століття не знав інклюзивної освіти, саме як компенсація держави за материнський догляд за дітьми з інвалідністю протягом життя цих дітей, а не соціальними закладами, перебуваючи на повному державному утриманні, зменшено пенсійний вік таким матерям, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що такими, що суперечать висновкам, які були викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. по справі №330/2181/16-а.

Стосовно посилань скаржниці на приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини, Положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), то колегія суддів зауважує, що висновки суду апеляційної інстанції не суперечать вказаним нормативно - правовим актам та правовим позиціям Європейського суду з прав людини.

Крім того, щодо посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції суд не прийняв до уваги її доводи, що обґрунтування відмови в рішенні №137 та листі №5482/П-02 містять невірні особисті тлумачення діючого пенсійного законодавства, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи, оскільки оскаржувана відмова пенсійного органу у призначенні позивачці дострокової пенсії обумовлена ненаданням останньою до пенсійного органу висновку лікарсько - консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом (дитиною з інвалідністю) до досягнення нею 6 - ти річного віку.

Посилання скаржниці на те, що вона фактично виконала всі умови пункту 3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-ІУ - вона є матір`ю особи з інвалідністю з дитинства, виховала сина до зазначеного віку, досягла 50 років, має наявний страховий стаж не менше 15 років та підпункту 5 пункту 2.1.Постанови № 22-1 - до заяви про призначення пенсії за віком додала документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, провизнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

Щодо посилання скаржниці в суді апеляційної інстанції на факт наявності окремої думки суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 15.05.2019 р. по справі №330/2181/16-а, то колегія суддів зауважує, що окрема думка судді (суддів) є формою права на висловлення останнім (останніми) незгоди з прийнятим рішенням суду, а також своєї правової позиції щодо предмету спору, яка передбачена ст.34 КАС України, що не спростовує в даному випадку факту прийняття та набрання законної сили вищезазначеного рішення (постанови) Великою Палати Верховного Суду.

Стосовно посилань скаржниці на, що з метою недопущення штучного затягування процедури призначення їй пенсії з огляду на приписи п.7 ч.2 ст.245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства згідно вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах за пунктом п.3 ч. 1 ст. 115 з моменту звернення, то колегія суддів зауважує, що з огляду на необґрунтованість вимог про визнання протиправним рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №8 управління застосування пенсійного законодавства Головного УПФУ в Полтавській області №137 від 18.10.2019 про відмову у призначенні їй, ОСОБА_1 , пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як матері інваліда з дитинства відповідно і підстави для зобов`язання пенсійного органу в порядку ст.245 КАС України вчинити певні дії відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги, що копія рішення суду першої інстанції не була отримана позивачкою поштою, в т.ч. електронного, а з рішенням суду остання ознайомилась із сайту "Електронний суд", колегія суддів вважає такими, що не впливають на вирішення даної справи по суті.

Приймаючи рішення по даній справі, колегія суддів зазначає, що фактично доводи скаржника наведені ним в апеляційній скарзі є такими, що суперечать наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду по справі №330/2181/16-а, які в силу приписів ч.5 ст. 245 КАС України є обов`язковими для врахування в межах спірних правовідносин по даній справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії та вважає доводи апеляційної скарги помилковими.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позовної заяви.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки, відповідно до п.3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року по справі № 524/1317/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 12.10.2020 року