Справа № 182/2993/20
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2020-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2020 року Справа № 182/2993/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення грошових коштів невиплачених при компенсації вартості квитків проїзду для особи з інвалідністю внаслідок війни, -
26.05.2020 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із вищезазначеним позовом, в якому просив: стягнути з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на його користь компенсацію вартості проїзду до санаторно-курортного закладу та у зворотному напрямку в сумі 676,91 грн.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.06.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки було передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2020 року дану справу було передано судді Кучмі К.С.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2020 року у даній справі відкрито провадження, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником бойових дій - особою з інвалідністю третьої групи внаслідок війни Операції Об`єднаних Сил. Інвалідність отримав при захисті Батьківщини в 2019 році. В жовтні 2019 року йому, як особі з інвалідністю внаслідок війни, було надано санаторно-курортну путівку до Трускавецького Центрального клінічного воєнного санаторію «Трускавецький». Однак, в порушення пункту 3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пункту 9 Постанови КМУ № 200 від 31.03.2015 року «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті на забезпечення постраждалих учасників Революції гідності, учасників антитерористичної операції та осіб, які здійснювали заходи із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях санаторно-курортним лікуванням» відповідач не виплатив йому компенсацію вартості проїзду до санаторно-курортного закладу та у зворотному напрямку. На його офіційне звернення до відповідача компенсувати вартість квитків він отримав лист-відмову, а тому позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідач також зазначив, що посилання позивача на Постанову КМУ від 31.03.2015 року № 200 є недоцільним, оскільки пунктом 1 чітко визначено, що дія цього Порядку не поширюється на осіб, які мають право на забезпечення санаторно-курортними путівками відповідно до Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад, затвердженого постановою КМУ від 22.02.2006 року № 187 та Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затвердженого постановою КМУ від 27.04.2011 року № 446. Таким чином, з огляду на вищезазначене вбачається, що вимога позивача до Дніпропетровського ОТЦК та СП безпідставна, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, оскільки відсутній механізм відшкодування вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад особам з інвалідністю внаслідок війни.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві на позов, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має статус особи з інвалідністю третьої групи внаслідок війни.
Позивач заявляє позовні вимоги щодо стягнення з Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на його користь компенсацію вартості проїзду до санаторно-курортного закладу та у зворотному напрямку в сумі 676,91 грн., оскільки його письмова заява до відповідача була залишена останнім без задоволення.
Військово-перевізні документи відповідно до пункту 4 Порядку відшкодування ветеранам військової служби витрат, пов`язаних з проїздом для лікування та відпочинку в санаторіях і будинках відпочинку, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.12.2016 року № 687 оформлюються та видаються лише ветеранам військової служби. Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранами військової служби визнаються громадяни України:
1) які бездоганно прослужили на військовій службі і в органах внутрішніх справ, Національної поліції, податкової міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;
2) інваліди І та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;
3) інваліди І та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ Національної поліції, податкової міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше.
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєдіяльності, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.11.1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII).
Так, пунктом 3 статті 13 Закону № 3551-XII, визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: безоплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.
Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.
Забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей визначено Порядком забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 446 від 27.04.2011 року та Інструкцію про організацію санаторно-курортного лікування, медичної та медико-психологічної реабілітації у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністерства оборони України № 591 від 04.11.2016 року.
Однак, в вищевказаних нормативно-правових актах не визначено та не прописане порядок відшкодування вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад особам з інвалідністю внаслідок війни.
В загальній нормативній-правовій базі, яка охоплює питання соціального захисту осіб з інвалідністю внаслідок війни зазначено, що особам, які перебувають на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням у Міністерстві оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Міністерстві інфраструктури України, Службі безпеки України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній пенітенціарній службі України, Управлінні державної охорони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державній спеціальній службі транспорту і Державній податковій службі України витрати, пов`язані з виплатою компенсації вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад здійснюються за рахунок коштів державного бюджету територіальними відділеннями Фонду соціального захисту інвалідів, але не має жодного посилання на механізм відшкодування.
Таким чином, компенсація вартості проїзду, яка передбачена положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відноситься виключно для осіб з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам. При цьому вказана компенсація здійснюється органами соціального захисту населення, а не відповідачем.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v.Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
В силу пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе у задоволенні позовної заяви відмовити повністю, з викладених вище підстав.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 263 КАС України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Кучма