Справа № 360/3464/20
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

13 жовтня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3464/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження із врахуванням особливостей, встановлених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, у письмовому провадженні справу за позовом адвоката Керімова Рафаеля Рагимовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» до Приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 17 вересня 2020 року надійшла позовна заява адвоката Керімова Рафаеля Рагимовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» (далі позивач, ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот») до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича (далі відповідач, приватний виконавець) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 08 вересня 2020 року ВП № 62978629.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 вересня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62978629 з примусового виконання наказу Господарського суду Донецької області від 13 серпня 2020 року № 905/2338/19 про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь ТОВ «Восток-Автоматика» заборгованості у розмірі 301738,56 грн та судового збору у розмірі 4526,13 грн. Також, 08 вересня 2020 року винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 30626,47 грн.

ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» вважає, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тому вона є протиправною та підлягає скасуванню.

Так, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 03 березня 2020 року по справі № 260/801/19.

Враховуючи положення статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункт 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження є здійснення приватним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум та основна винагорода обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Відповідно, для стягнення основної винагороди необхідна наявність двох умов, а саме, здійснення приватним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, і фактичне стягнення заборгованості. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 вересня 2018 року в справі № 804/8289/16.

На цей час сума заборгованості в примусовому порядку з боржника на користь стягувача не стягнута, будь-які дії відповідача в межах виконавчого провадження не є належними заходами примусового виконання рішення у розумінні норм законодавства, оскільки не спричинили фактичного виконання рішення суду та стягнення заборгованості з боржника.

Отже, у приватного виконавця відсутні підстави для стягнення основної винагороди приватного виконавця, яка визначена в оскаржуваній постанові від 08 вересня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця.

Ухвалою від 22 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 12).

Ухвалою від 05 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін із врахуванням особливостей, встановлених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (арк. спр. 24-25).

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (арк. спр. 28, 29).

Від представника ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» 13 жовтня 2020 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (арк. спр. 31).

Відповідач причини неявки суду не повідомив.

Згідно з частиною третьою статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (частина дев`ята статті 205 КАС України).

З огляду на положення статті 205 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу за відсутності представників сторін у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

За заявою стягувача, на підставі наказу № 905/2338/19, виданого 13 серпня 2020 року Господарським судом Донецької області про стягнення з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь ТОВ «Восток-Автоматика» заборгованості за договором поставки від 28 травня 2019 року № 26/УС-29/19-173 у розмірі 301738,56 грн, а також суми сплаченого судового збору в розмірі 4526,13 грн, приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 62978629, про що 08 вересня 2020 року винесено відповідну постанову (арк. спр. 5-6).

Також приватним виконавцем 08 вересня 2020 року у ВП № 62978629 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в сумі 30626,47 грн, що складає 10 % від суми, що підлягає стягненню (арк. спр. 3-4).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Частиною першою статті 25 Закону № 1403-VIII (тут і надалі посилання на норми Закону № 1403-VIII наводяться в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Згідно з частиною другою статті 25 Закону № 1403-VIII приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частина шоста статті 25 Закону № 1403-VIII).

Відповідно до частин першої четвертої статті 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Статтею 26 Закону № 1404-VIII визначено початок примусового виконання рішення, зокрема:

- виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої);

- виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята).

Статтею 27 Закону № 1404-VIII визначено засади справляння виконавчого збору, зокрема:

- виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина перша);

- виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга);

- державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина четверта).

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 42 Закон № 1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 42 Закону 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 (далі - Порядок № 643).

Пунктом 4 Порядку № 643 встановлено, що фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови.

З аналізу наведених норм, враховуючи конструкцію статті 31 Закону 1403-VIII, встановлено, що законодавець зобов`язує приватного виконавця прийняти постанову про стягнення основної винагороди, в якій навести розрахунок та порядок стягнення основної винагороди саме при відкритті виконавчого провадження. При цьому, основна винагорода, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. Проте, тільки на стадії розподілу стягнутих з боржника сум приватний виконавець отримує основну винагороду в сумі, що є пропорційною до фактично стягнутої.

Таким чином, винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, пов`язується з початком примусового виконання, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець зобов`язаний винести й постанову про стягнення основної винагороди.

Посилання позивача на те, що обов`язковими умовами для винесення постанови про стягнення основної винагороди, відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження», є фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, є необґрунтованими, оскільки виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства, винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця та пов`язано з сумою, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а не з вчиненими після відкриття виконавчого провадження виконавчими діями.

Оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у приватного виконавця були відсутні, тому приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження визначено суму основної винагороди приватного виконавця, яка підлягає стягненню за умови примусового виконання виконавчого документу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 808/3791/16, від 18 жовтня 2018 року у справі № 442/2670/17, від 13 березня 2019 року у справі № 812/1413/17, від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а.

Посилання представника позивача на рішення Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/8289/16, суд вважає необґрунтованим, оскільки предметом розгляду вказаної справи були рішення державного виконавця, а не приватного виконавця.

Твердження представника позивача щодо необхідності застосування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 березня 2020 року по справі № 260/801/19, суд також вважає не змістовним з урахуванням останньої практики Верховного Суду та встановлених під час судового розгляду обставин справи.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що приймаючи спірну постанову про стягнення з божника основної винагороди приватного виконавця, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому жодних правових підстав для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови у суду немає.

Сторонами не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати, понесені позивачем, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову адвоката Керімова Рафаеля Рагимовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» (місцезнаходження: 93403, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Пивоварова, будинок 5, код за ) до Приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненка Олексія Вікторовича (офіс: 84313, Донецька область, місто Краматорськ, проспект Миру, будинок 8, офіс 21, РНОКПП НОМЕР_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.О. Пляшкова