Справа № 500/1754/19
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1754/19 пров. № А/857/8748/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Тернопільської обласної державної адміністрації на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 500/1754/19 (головуючий суддя Мандзій О.П., час ухвалення 16:53 год., м. Тернопіль, повний текст рішення складений 23 червня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

22 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації ( далі Тернопільська ОДА), в якому просив: а) визнати протиправним та скасувати наказ тимчасового виконувача обов`язків керівника апарату Тернопільської обласної державної адміністрації ,,Про звільнення ОСОБА_1 від 14.06.2019 року №67-к;

б) поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської обласної державної адміністрації;

в) стягнути з Тернопільської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.06.2019 року по дату винесення судом відповідного судового рішення.

Рішенням від 16 червня 2020 року Тернопільський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю.

Визнав протиправним та скасувати наказ тимчасового виконувача обов`язків керівника апарату Тернопільської обласної державної адміністрації ,,Про звільнення ОСОБА_1 від 14.06.2019 року №67-к.

Поновив ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської обласної державної адміністрації.

Стягнув з Тернопільської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.06.2019 року по 16.06.2020 року в сумі 109415 гривень 58 копійок.

Постанову в частині поновлення на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць суд допустив до негайного виконання.

Також суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільської обласної державної адміністрації в користь ОСОБА_1 4082 гривні понесених судових витрат на проведення експертизи.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та відповідач Тернопільська ОДА подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач 13.06.2019 року подав тимчасовому виконувачу обов`язків керівника апарату Тернопільської ОДА Бірковій О.Т. заяву про звільнення 18.06.2019 року із займаної посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю є помилковим, оскільки ґрунтується виключно на показаннях керівника апарату Тернопільської ОДА ОСОБА_2 , яка на момент оформлення звільнення позивача тимчасово виконувала обов`язки керівника апарату Тернопільської ОДА. Саме ОСОБА_2 винесла наказ про звільнення позивача із займаної посади, що і стало предметом спору по даній справі.

В мотивувальній частині суд також стверджує, що навіть у випадку вчинення підміни ОСОБА_1 поданої ним заяви від 13.06.2019 року, рішення суб`єкта владних повноважень про звільнення не може базуватись на заяві невстановленої особи.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку позивача, також є необґрунтованим, суперечливим та містить особисті припущення судді, які абсолютно не ґрунтуються на з`ясованих обставин в адміністративній справі та не підтверджені будь-якими доказами, які були досліджені в судових засіданнях.

Отже, рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду наступного висновку суду першої інстанції: ,,Навіть у випадку вчинення підміни ОСОБА_1 поданої ним заяви від 13.06.2019 року, рішення суб`єкта владних повноважень про звільнення не може базуватися на заяві невстановленої особи.

Також позивач вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що покази свідка ОСОБА_3 суд за внутрішнім переконанням вважає достовірними і не суперечливими. Однак це не спростовує факту прийняття оскаржуваного наказу на підставі заяви невідомої особи.

Вказаний висновок суду суперечить повністю резолютивній частині судового рішення, фактичним обставинам справи та не може вважатися достовірним, враховуючи те, що покази в суді давала посадова особа Тернопільської обласної державної адміністрації Біркова О.Т., рішення якої було предметом судового оскарження. Крім того, покази вказаного свідка не підтверджені жодними іншими доказами, які були досліджені в судових засіданнях під час розгляду вказаної справи.

З огляду на викладене, позивач просить змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини зазначені висновки.

Тернопільська ОДА свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи в результаті чого, суд невірно дав їм юридичну оцінку, що призвело до винесення неправильного рішення.

Також відповідач акцентує увагу на тому, що у постанові від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України вказав, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Також Верховний Суд України при розгляді таких справ, звертає увагу на те, що визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення (постанова ВСУ від 11.04.2018 року у справі № 810/4028/16; від 06.02.2019 року у справі № 816/1389/16).

У заяві позивача від 13.06.2019 року була вказана дата звільнення - 18.06.2019 року, жодних заяв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення трудового договору від позивача не надходило.

Суд обґрунтовує рішення тим, що відсутність письмового волевиявлення позивача на припинення державної служби за угодою сторін позбавляє права суб`єкта призначення на звільнення державного службовця з підстав, передбачених ч.2 ст. 86 Закону України ,,Про державну службу.

При цьому, суд не взяв до уваги заяву позивача від 13.06.2019 у зв`язку з висновком експерта від 28.04.2020 № 140/1406/19-22.

Проте, норми закону не містять прямої вказівки щодо подання працівником власноручно написаної заяви про звільнення за угодою сторін.

Також всупереч вимогам статей 90, 108 КАС України суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_2 , хоч і „вважає їх достовірними і не суперечливими, які, в свою чергу, підтверджують наявність волевиявлення позивача на припинення державної служби за угодою сторін, а своє рішення обґрунтовує виключно висновком експерта, складеного із порушенням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.

За таких обставин, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Також відповідач просить стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3457,81 грн.

Тернопільська ОДА також подала письмові пояснення на апеляційну скаргу позивача, в яких спростовує доводи позивача про необхідність зміни судового рішення. Просить залишити скаргу позивача без задоволення.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити в повному обсязі. При цьому заперечив вимоги апеляційної скарги відповідача та просить її відхилити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу Тернопільської ОДА та просить її задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу позивача просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, апеляційний суд вважає, що скарги не належать до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням голови Тернопільської ОДА від 19.04.2016 року №164-к ,,Про призначення ОСОБА_1 позивач 21.04.2016 призначений на посаду головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської ОДА в порядку переведення з посади помічника-консультанта народного депутата ОСОБА_4 , як такий, що успішно пройшов стажування (а.с.16).

Наказом тимчасового виконувача обов`язків керівника апарату Тернопільської ОДА від 14.06.2019 року №67-к ,,Про звільнення ОСОБА_1 позивач 18.06.2019 року звільнений з посади головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської ОДА за угодою сторін відповідно до ч.2 ст.86 Закону Україну ,,Про державну службу на підставі заяви від 13.06.2019 року, поданої тимчасово виконуючій обов`язки керівника апарату Тернопільської ОДА Бірковій О.Т. про звільнення 18.06.2019 року із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 18.06.2019 року, про що свідчить його особистий підпис (а.с.18).

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскаржуваний наказ від 14.06.2019 №67-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним, оскільки винесений за відсутності досягнення сторонами письмової згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.3 ч.2 ст.83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону)

Згідно з ч.1 ст.86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч.2 ст.86 Закону №889-VIII).

За такого правового врегулювання, на переконання колегії суддів, основними умовами угоди про припинення державної служби на підставі ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» щодо яких сторони повинні дійти згоди, є підстава припинення та строк, з якого така припиняється.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення державної служби за ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» (за угодою сторін).

Так, угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, які свідчать про вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Як правильно встановив суд першої інстанції, підставою для звільнення ОСОБА_1 слугувала заява від 13.06.2019, подана тимчасовому виконувачу обов`язків керівника апарату Тернопільської обласної державної адміністрації Бірковій О.Т., оформлена від імені головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 . Заява містить бажану дату звільнення 18.06.2019, дату написання заяви 13.06.2019 та підпис особи.

Разом з тим, матеріали справи містять висновок експерта від 28.04.2020 №1405/1406/19-22 за результатами почеркознавчої експертизи, призначеної за ухвалою суду від 07.10.2019, проведення якої було доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, та серед питань, поставлених на вирішення експерта, було чи виконано рукописний текст і підпис у заяві від 13.06.2019 ОСОБА_1 .

Відповідно до вказаного вище висновку рукописний текст у заяві від 13.06.2019 та підпис виконано не ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції надав належну оцінку вказаному висновку разом з іншими доказами, зокрема, поясненнями позивача, підстав для відхилення висновку експерта від 28.04.2020 №1405/1406/19-22 не навів, а тому, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про відсутність письмового волевиявлення позивача на припинення державної служби за угодою сторін, що в свою чергу, позбавляє права суб`єкта призначення на звільнення державного службовця з підстав, передбачених ч.2 ст.86 Закону №889-VIII.

Щодо покликання апелянта Тернопільської ОДА на те, що суд першої інстанції обґрунтовує своє рішення лише висновком експерта та не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом (ст.7 Закону).

Судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань (ст. 10 Закону).

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що експертизу проведено головним експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Заблоцьким І.Є., який має загальну вищу освіту другого рівня за ступенем «спеціаліст», кваліфікацію судового експерта 2-го кваліфікаційного класу за спеціальностями 1.1 «дослідження почерку і підписів», «дослідження реквізитів документів», стаж експертної роботи з 1996 року, кваліфікаційне свідоцтво №166-11, видане ЕКК КНДІСЕ, дійсне до 25.07.2023.

Відтак, висновок експерта від 28.04.2020 №1405/1406/19-22 складений за результатами почеркознавчої експертизи, здійсненої на підставі відповідних досліджень, особою, яка має необхідні (спеціальні) знання для надання висновку з досліджуваних питань, пройшла відповідну підготовку та отримала кваліфікацію судового експерта з відповідної експертної спеціальності, є, на переконання колегії суддів, належним та допустимим доказом написання заяви про звільнення від 18.06.2019 не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою.

Натомість пояснення ОСОБА_2 - тимчасово виконуючої обов`язки керівника апарату Тернопільської ОДА не спростовують вказаного вище факту; інших належних доказів волевиявлення ОСОБА_1 щодо його звільнення із займаної посади матеріали справи не містять.

Апеляційний суд також враховує і позицію Верховного Суду від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16, яку згадує Тернопільська ОДА в апеляційній скарзі, та акцентує увагу відповідача на тому, що відповідно до цієї позиції суди повинні передусім зясувати, чи дійсно існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Вказані обставинними були ретельно досліджені судом першої інстанції та на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції встановив відсутність такої домовленості та волевиявлення ОСОБА_1 на припинення державної служби, що свідчить про протиправність виданого наказу про звільнення.

Необґрунтованим вважає колегія суддів і покликання апелянта позивача на наявність підстав для зміни судового рішення в частині мотивації, оскільки зауваження стосуються стилістичного опису обставин справи, які правильно були встановлені судом першої інстанції, та на підставі яких ухвалено законне рішення.

Також, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 109415, 58 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , яка складає 439, 42 грн, розрахованої з розміру середньої заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню (а.с.176).

Також суд першої інстанції мотивовано визначив кількість календарних днів за період вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2019 (наступний день після звільнення) і по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі 16.06.2020 року, що становить 249 робочих днів.

Таким чином, проведений судом першої інстанції розрахунок узгоджується з приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, а тому є вірним.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для встановлення фактичних обставин справи та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання протиправним та скасування наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.06.2019 №67-к, а також поновлення його на посаді головного спеціаліста юридичного відділу апарату Тернопільської обласної державної адміністрації зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, не свідчать про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем та відповідачем в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 , Тернопільської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 500/1754/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 09.10.2020