Справа № 120/3115/20-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 жовтня 2020 р. Справа № 120/3115/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Комісії з ліквідації Департаменту житлово - комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації, Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації про визнання протиправним та скасування рішеня, наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) до Комісії з ліквідації Департаменту житлово - комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації (далі- комісія, відповідач 1), Вінницької обласної державної адміністрації (далі - Вінницька ОДА , відповідач 2), із позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення №8 від 25 травня 2020 року комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації про звільнення ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними та скасувати наказ голови комісії з ліквідації Департаменту від 26 травня 2020р № 17-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу' тарифної політики та господарського забезпечення управління бухгалтерського обліку, фінансової зві тності, тарифної політики та господарського забезпечення Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу тарифної політики та господарського забезпечення управління бухгалтерського обліку, фінансової звітності, тарифної політики та господарського забезпечення Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації з 29 травня 2020 року, на якій вона працювала до прийняття наказу голови комісії з ліквідації Департаменту від 26 травня 2020р. №17-о;

- стягнути з Вінницької обласної державної адміністраціїсередній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді;

- стягнути з Вінницької обласної державної адміністрації моральну шкоду в сумі 25 000 грн.

Обгрунтовуюючи позовні вимоги позивачка зазначає, що спірні накази винесені не повноважним органом, оскільки звільнено не суб`єктом призначення. Вказала, що навчалась у вищому спеціальному учбовому закладі, відтак, мала переважне право на залишення на роботі. Зазначила, що до спірних правовідносин слід застосовувати редакцію Закону України "Про державну службу", яка діяла від 01.01.2019 р. і передбачала, що у разі ліквідації державного органу, особа може бути звільнена у разі, якщо не можливо перевести на іншу посаду.

ОСОБА_1 додатково зазначила й на відсутність самої ліквідації Департаменту, оскільки повноваження останнього передано до інших новостворених управлінь Вінницької ОДА, що вказує на фактичну реорганізацію шляхом поділу. Про безпідставність звільнення, на думку позивачки, свідчить і постанова КМУ від 25.03.2020 р. №256, якою рекомендовано державним органам не звільняти працівників під час встановлення обмежувальних заходів. Зазначено в позові й про те, що внаслідок незаконного звільнення позивачці спричинено моральну шкоду.

Ухвалою від 10.07.2020 р. відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

27.07.2020 р. надійшов відзив від комісії, в якому просила відмовити в задоволенні позову та вказала, що розпорядженням від 17.09.2019 р. прийнято рішення про ліквідацію Департаменту, а тому позивачка в березні 2020 року була попереджена про наступне вивільнення та в подальшому звільнена. Також вказала, що голова комісії в силу вимог чинного законодавства наділений повноваженнями щодо видачі наказів в тому числі стосовно звільнення працівників. Зазначила на відсутність підстав для стянення моральної шкоди.

28.07.2020 р. надійшов відзив від Вінницької обласної державної адміністрації, в якому просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачка перебуває у трудових відносинах саме з Департаментом житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, відтак, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку та моральної шкоди із адміністрації.

29.07.20 р. подано заперечення на відзив, в яких повторно вказано на відсутність повноважень голови видавати наказ про звільнення позивачки.

Ухвалами суду від 04.09.2020 р. витребувано додаткові докази та відмовлено в залученні в якості співвідповідача ГУ ДКСУ у Вінницькій області.

17.09.2020 р. прийнято рішення про залучення в якості третього відповідача Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації.

12.10.20 р. надійшов відзив від Департаменту, в якому просив відмовити в задоволенні позову вказуючи, що голова ліквідаційної комісії наділений повноваженнями на звільнення особи. Окремо вказано, що позивачку правомірно звільнено з підстав ліквідації, а норми КЗпП не застосовуються до спірних правовідносин.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації №685 від 05.09.2019 р. вирішено припинити Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації шляхом ліквідації.

17.09.2019 року розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації №714 вирішено припинити Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації шляхом ліквідації та визнано таким, що втратило чинність розпорядження №685 від 05.09.2019 р.

В подальшому, 11.03.2020 р. розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації №180 Про внесення зміни до розпорядження голови облдержадміністрації від 17.09.2019 року №714, внесено зміни до розпорядження голови облдержадміністрації від 17.09.2019 року №714 про ліквідацію Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації та Додатком визначено склад комісії з ліквідації, зокрема головою призначено ОСОБА_2

23.03.2020 р. працівників Департаменту, в тому числі ОСОБА_1 наказом №11-о повідомлено про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації.

25.05.2020 р. протоколом комісії із ліквідації №8 прийнято рішення про звільнення працівників Департаменту, серед інших, і ОСОБА_3

26 травня 2020 року наказом №17-о Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації ОСОБА_1 звільнено з 28.05.2020 р. з посади начальника відділу тарифної політики та господарського забезпечення управління бухгалтерського обліку, фінансової звітності, тарифної політики та господарського забезпечення Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації у зв`язку із ліквідацією.

Не погоджуючись з даним розпорядженням в частині звільнення та бажаючи поновитись на роботі, позивачка звернулась з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (у подальшому наводиться в редакції (зі змінами від 19.09.2019 р., що набрали чинності 25.09.2019 р.), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до пункту 1.1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності) (ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII).

Отже з процитованих норм видно, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Оцінюючи підставу звільнення, зокрема факт наявності ліквідації державного органу, суд вказує наступне.

Постановою Кабінету Міністру України 20.10.2011 № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі також - Порядок № 1074, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Вказаний Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Пунктом 5 Порядку № 1074 встановлено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 1074 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Пунктом 12 вказаного Порядку передбачено, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Пунктом 15 Порядку № 1074 передбачено, що у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації. Головою комісії з ліквідації органу виконавчої влади затверджується посадова особа, визначена Кабінетом Міністрів України.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Як встановлено судом, розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації №299 від 16.04.2019 р. вирішено припинити Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації шляхом поділу на управління розвитку інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації та управління транспорту Вінницької обласної державної адміністрації.

В подальшому, 05.09.2019 р. розпорядженнями голови Вінницької обласної державної адміністрації №686, №687 створено управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації та управління розвитку транспорту і затверджено Положення про такі (управління).

При цьому, як видно зі змісту Положень про новоутворені управління до них перейшли повноваження Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, а саме:

- здійснення аналізу стану і тенденцій розвитку сфер житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу, енергозбереження, дорожнього господарства, транспорту, зв`язку, діяльності курортів, прийняття участі у визначенні пріоритетів розвитку відповідних сфер, а також формуванні напрямів інвестиційної політики та підготовки пропозицій із зазначених питань, спрямованих на забезпечення сталого розвитку області та організацію надання послуг, підвищення їх якості та конкуренто-спроможності;

- підготовка пропозицій щодо реформування і розвитку сфер житлово-комунального господарства, енергетики, транспорту, дорожнього господарства, зв`язку, діяльності курортів, спрямованих на виконання законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, та забезпечення здійснення заходів для їх реалізації;

- взяття участі у підготовці відповідних інформаційних матеріалів з питань, що належать до компетенції ;

- розробка проектів нормативно-правових актів в сферах житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу, енергозбереження, дорожнього господарства, транспорту, зв`язку, діяльності курортів, у законодавчо визначених випадках;

- сприяння розвитку науки, впровадженню нових технологій, підвищенню технічного рівня надання послуг, їх якості та конкурентоспроможності;

- виконання функцій органу управління підприємств, установ та організацій, які є спільною власністю територіальних громад області;

- спрямування та контроль роботи відповідних структурних підрозділів райдержадміністрацій;

- методологічна допомога та координація діяльності;

- спрямування та контроль роботи відповідних структурних підрозділів райдержадміністрацій;

- методологічна допомога та координація діяльності роботи підприємств, установ та організацій житлово-комунального господарства, енергетики, дорожнього господарства, транспорту, зв`язку, курортів;

- внесення в установленому порядку пропозицій щодо вдосконалення системи обліку, звітності та державної статистики у сфері житлово-комунального господарства, енергетики, дорожнього господарства, транспорту, зв`язку, діяльності курортів;

- забезпечення методичного керівництва нормування та погодження загальновиробничих норм питомих витрат паливно-енергетичних ресурсів підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності;

- вирішення інших питань у сфері житлово-комунального господарства, енергетики, дорожнього господарства, транспорту, зв`язку, діяльності курортів відповідно до законодавства;

- організація роботи щодо взаємодії з Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Міністерством інфраструктури України з питань координації роботи житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу, зв`язку, авіаційного, автомобільного, залізничного, річкового, міського електричного транспорту, дорожнього господарства, діяльності курортів.

Отже, як видно Вінницька облдержадміністрація не відмовилася від функцій і завдань, які раніше виконувались Департаментом житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, а фактично передала їх новоствореним управлінням.

Відтак, суд доходить висновку, що мала місце саме реорганізація Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації, а не ліквідація.

Відповідна правова позиція щодо аналогічного спору викладена в постанові ВС від 17.07.19 р. у справі 591/3063/16-а.

Окремо, суд вказує й на те, що згідно записів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Департамент перебуває в стані припинення, а тому на момент звільнення позивачки не був ліквідований.

За сукупністю наведених обставин, суд доходить висновку, що комісією та Департаментом, прийнято спірні рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з мотивів ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації за відсутності правових на те підстав, а отже спірні рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Окремо, оцінюючи аргументи позивачки щодо видачі наказу про звільнення неуповноваженою на те особою, а саме, головою ліквідаційної комісії, то суд вказує на таке.

Як випливає із положень статті 87 Закону України "Про державну службу" припинення державної служби з підстав ліквідації здійснюється з ініціативи суб`єкта призначення.

В розумінні пункту 7 частини першої статті 2 Закону України " Про державну службу" суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

В свою чергу, частиною першою статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно положень статті 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Отже, з моменту прийняття рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначається комісія з припинення юридичної особи та до неї пререходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, в тому числі й вирішення питання щодо звільнення працівників.

Так, розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації №180 від 11.03.2020 р. визначено склад комісії з ліквідації та головою призначено ОСОБА_2 .

Відтак, суд доходить висновку, що голова комісії станом на 25.05.2020 р. був уповноважений приймати рішення щодо звільнення позивачки із посади, а тому досліджувані доводи не приймаються судом до уваги.

Суд також звертає увагу на те, що попередній керівник Департаменту Волков С.А. звільнений з посади 04.03.2020 р., відтак, лист датований 25.04.2019 р., що наданий позивачем стосовно повноважень першого, - судом до уваги не береться.

Стосовно позиції позивачки про необхідність застосування до спірних правовідносин редакцію Закону України "Про державну службу" від 01.01.2019 р., в якій статтею 87 визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю та звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення, суд з такими не погоджується , виходячи з наступних міркувань.

Як встановлено, позивачка попереджена про вивільнення у зв`язку із ліквідацією у березні 2020 р. та звільнена у травні 2020 р., відтак слід застосовувати норми, які діяли на час відповідного попередження та звільнення. При цьому, під час попередження про наступне вивільнення та звільнення, норма статті 87 Закону України "Про державну службу" була викладена наступним чином:

"1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.".

Отже, на момент попередження ОСОБА_1 про вивільнення з підстав ліквідації та на день звільнення, норми ЗУ "Про державну службу" не передбачали поширення на спірні правовідносини законодавства про працю та звільнення лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Також не поширюється на спірні правовідносини і постанова КМУ від 25.03.2020 р. №256, оскільки в ній рекомендовано підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно пунктами 3,4, 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

- систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

- прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

- нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Разом з тим, як вже зазначалось, позивачку звільнено у зв`язку із ліквідацією Департаменту, а тому положення пунків 3,4 та 5 частини першої статті 40 КЗпП України не застосовувались.

Отже враховуючи наведені вище висновки суду щодо протиправності оскаржуваних рішень про звільнення та їх скасування, а також вимоги частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, є необхідним поновити позивачку на попередній роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Кількість днів вимушеного прогулу станом на день прийняття цього рішення становить 95 робочих днів (з 29.05.20 по 13.10.20 р. ), середній заробіток за 1 день згідно довідки від 15.07.2020 р. складає 467 грн. 06 коп., у зв`язку з чим сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу становить 44 370,70 грн. (467, 06 грн. х 95 дн.).

Враховуючи вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що наявні підстави для поновлення позивачаки на попередній посаді та, як наслідок, стягнення середнього заробітку з Департаменту за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

В силу положень пунктів 2,3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи вищенаведені норми процесуального закону, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення із Департаменту на користь ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме 8 874, 14 гривень із відповідним відрахуванням загальнообов`язкових платежів - слід допустити до негайного виконання.

При цьому, задоволення вимог про стягнення середнього заробітку з Департаменту, виключає задоволення даних вимог до Вінницької ОДА.

Щодо стягнення моральної шкоди, то така вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин другої, третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 25 000 грн. та не підтверджено її документально.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовній вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався, а отже не підлягає відшкодуванню.

Позивач в прохальній частині просить стягнути витрати на правову допомогу адвоката.

Відповідно до положень статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами першою-третьою статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, для відшкодування правничих витрат потрібно надати договір, докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, зокрема детальний опис робіт (наданих послуг), докази їх прийняття та сплати.

Як встановлено, 01 липня 2020 року між позивачем та адвокатським бюром "Тишківського С.Л." укладено договір про надання правничої допомоги №071за умовами пункту 1.1 якого адвокат приймає доручення від клієнта визначити правову позицію, підготовувати, скласти , сформувати повний пакет позову з вимогами до комісії з ліквідації, Вінницької ОДА про скасування рішення і наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

За надання правничої допомоги Клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 10 000 грн. протягом трьох днів з моменту підписання Договору.

За змістом частин першої-третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу наведеної норми видно, що при визначені розміру гонорару адвокат враховує витрачений на надані послуги/роботи час, а сама винагорода сплачується саме за фактично виконані роботи/надані послуги.

Окрім того, відповідно до частин п`ятої, шостої статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), від 28 листопада 2002 року, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Так, суду в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано договір від 01.07.2020 р., детальний опис від 29.07.2020 р., квитанцію від 15.07.2020 р. про сплату витрат.

Відтак, із урахуванням того, що позов підлягає частковому задововленню та за відсутності клопотання інших сторін про зменшення витрат на правову допомогу, сплачені позивачем в сумі 10 000 грн. підлягають частковому відшкодуванню пропорційно задоволеним вимогам в сумі 8 000 грн. (4/5 задоволених вимог).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративнйй позов задовольнити - частково.

Визнати протиправним та скасувати рішеннякомісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації №8 від 25 травня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з ліквідації Департаменту від 26 травня 2020р № 17-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу тарифної політики та господарського забезпечення управління бухгалтерського обліку, фінансової звітності, тарифної політики та господарського забезпечення Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу тарифної політики та господарського забезпечення управління бухгалтерського обліку, фінансової звітності, тарифної політики та господарського забезпечення Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації з 29 травня 2020 року, на якій вона працювала до прийняття наказу голови комісії з ліквідації Департаменту від 26 травня 2020р. №17-о.

Стягнути з Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації (вул.В.Порика, 29, м. Вінниця, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 травня 2020 року в сумі 44 370,70 (сорок чотири тисячі триста сімдесят гривень 70 копійок) (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).

Рішення суду допустити до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати - у межах суми стягнення за один місяць, а саме 8 874, 14 (вісім тисяч вісімсот сімдесят чотири гривні 14 копійок) (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 8 000 (вісім тисяч гривень) витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації (вул.В.Порика, 29, м. Вінниця, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Комісія з ліквідації Департаменту житлово - комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації (вул.В.Порика, 29, м. Вінниця).

Відповідач 2:Вінницька обласна державна адміністрація (вул. Соборна, 70, м. Вінниця, ).

Відповідач 3:Департамент житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької облдержадміністрації (вул.В.Порика, 29, м. Вінниця, ).

Повний текст рішення сформовано: 13.10.20 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна