Справа № 240/10387/20
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10387/20

Головуючий у І інстанції: Горовенко А.В.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

13 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року позов задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 25.05.2020 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .; зобов`язано Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради зареєструвати місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання та реєстрації його матері - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач зазначив, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами, місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Апелянт вважає, що права та законні інтереси позивача не порушені, оскільки посадові особи цього органу діяли відповідно до вимог пункту 18 Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Правила).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив наведені доводи апеляційної скарги, зазначивши про їх необґрунтованість та повне спростування в ході розгляду даної справи судом першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 , 1988 року народження, має на утриманні малолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 20.05.2020, виданого (повторно) Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) шлюб між чоловіком - ОСОБА_3 та дружиною - ОСОБА_1 розірвано, про що 05 липня 2013 року складено відповідний актовий запис №191 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10.12.2013, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 10.12.2013 складено відповідний актовий запис №3533. У графі відомості про батька зазначено " ОСОБА_3 ", у графі відомості про матір " ОСОБА_1 " (а.с.6).

Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Богунським РВ у м.Житомирі УДМС України у Житомирській області 07.06.2016, ОСОБА_1 з 30.01.2015 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

25 травня 2020 року позивач звернулася до Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання її малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою її проживання: АДРЕСА_1 (а.с.7).

До вказаної заяви позивач надала наступні документи: паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Богунським РВ у м.Житомирі УДМС України в Житомирській області від 07.06.2016; свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_2 від 10.12.2013; свідоцтво про розірвання шлюбу (повторно) від 20.05.2020; свідоцтво про право власності реєстраційний № 01 від 26.10.2016, що відповідачем не заперечується.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 25.05.2020 прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційної місця проживання відповідно до пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 (а.с.7 - 7 зворот). Підставою для відмови в реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері стало відсутність письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що цей спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Судова колегія вважає, що спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядження майном, адже ініційований позивачем спір щодо реєстрації у належному ОСОБА_4 житловому будинку місця проживання дитини має цивільно-правову природу, оскільки спрямовані на зміну (виникнення) цивільних прав останньої.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що цей спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Такий висновок колегії суддів ґрунтується насамперед на правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, відображених у її постановах від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/2017, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/8687/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/3620/17.

Також до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 420/6332/18.

Частиною 1 ст.319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі, передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині розгляду справи з порушенням правил юрисдикційної підсудності, колегія суддів доходить висновку що у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії закрити.

Роз`яснити позивачу, що вирішення цього спору віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України та касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 жовтня 2020 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.