Справа № 524/4478/17
Суддя: Кривич Ж. О.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/4478/17
Провадження №2-а/524/3/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого судді Кривич Ж.О.,
секретаря судового засідання Коваль Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Кременчука справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі ліквідатора з припинення діяльності виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області Бончака С.А. про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука і просила суд визнати неправомірною бездіяльність виконавчого комітету в частині невиплати у 2007 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати, як визначено у колективному договору на 2006-2009 роки; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити за 2007 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати та надати до суду звіт про виконання судового рішення на протязі одного місяця від дати набрання рішенням законної сили.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працювала у виконкомі Автозаводської районної ради з 01 червня 1993 року. 12.03.2010 року вона звільнилась із займаної посади. В 2017 році їй стало відомо про те, що відповідно до колективного договору вона мала право на отримання матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем. Вважає, що виконавчим комітетом Автозаводської районної ради міста Кременчука було допущено неправомірну бездіяльність в частині невиплати їй в 2007 році матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.
Ухвалою від 21.06.2017 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду 19.02.2018 року замінено відповідача у справі на виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.02.2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 13.09.2019 року ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.02.2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року залишено без змін.
Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.01.2020 року замінено відповідача у справі на виконком Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі ліквідатора з припинення діяльності виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_2 .
Позивач у судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду заяву про слухання справи без її участі, позов просила задовольнити.
Представник виконкому Кременчуцької міської ради Нетеса А.І. проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити.
Представник виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі ліквідатора з припинення діяльності виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області Бончака С.А. проти позовних вимог заперечував, просив відмовити.
Вивчивши докази, надані сторонами, суд встановив такі фактичні обставини справи:
ОСОБА_1 на підставі Розпорядження № 68 від 15.06.1994 року було прийнято на посаду голови раду громадського самоврядування мікрорайону № 7, спеціаліста ІІ категорії.
12 березня 2010 року ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування та виходу на пенсію, згідно ст.18 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» з присвоєнням 12 рангу (поза межами сьомої категорії посад) посадової особи місцевого самоврядування (ст. 15 зазначеного Закону).
Позивач вважає, що Виконавчим комітетом Автозаводської районної ради міста Кременчука було допущено неправомірну бездіяльність в частині невиплати їй в 2007 році матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.
Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Трудові відносини пов`язані з оплатою праці посадових осіб органів місцевого самоврядування регулюються КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законами України «Про державну службу» та Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та підзаконними нормативно-правовими актами прийнятими Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частинами третьою і четвертою статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій і посад. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.
За нормами частин першої, другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Суд зазначає, що Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним Законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.
Відповідно до статті 33 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-XII «Про державну службу» заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови (в тому числі районних у містах рад та їх виконавчих комітетів), у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).
У відповідності до абзацу 2 п. 6 Постанови Кабінету міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», із змінами та доповненнями преміювання сільських, селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці.
Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.
Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.

Згідно ч. 7 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (зі змінами та доповненнями) голова районної, обласної районної у місті ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Як вбачається зі змісту роз`яснень Міністерства праці та соціальної політики України від 16.10.2009 року № 620/13/84-09, рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника.

В ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 року у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

З аналізу викладеного вбачається, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини.

Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, вказуючи при цьому будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути у державного службовця, тому саме він має ініціювати питання про надання такої допомоги (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та заявлення потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

Аналогічну позицію підтримав також і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 524/4396/14-а, провадження № К/9901/8778/18.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивачки про необізнаність щодо наявності у неї права на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, оскільки виплата вказаної допомоги передбачена оприлюдненим у загальному порядку нормативно-правовим актом, а вищезазначений колективний договір обговорювався на загальних зборах колективу, і був доведений до відома працівників.

Крім того, позивачем не було надано доказів, які б підтверджували те, що вона зверталась до роботодавця із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про те, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі та у спосіб, передбачений Законом.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 244-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі ліквідатора з припинення діяльності виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області Бончака С.А.

-про визнання неправомірною бездіяльності виконавчого комітету в частині невиплати у 2007 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати, як визначено у колективному договору на 2006-2009 роки,

-про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити за 2007 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати,

-про зобов`язання відповідача надати до суду звіт про виконання судового рішення на протязі одного місяця від дати набрання рішенням законної сили залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного через Автозаводський районний суд м. Кременчука.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення 08.10.2020 року.

Суддя Ж.О. Кривич