Справа № 640/20968/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокат Русин Ю.Ю.,

від відповідача 1 - Юрченко О.В.,

від відповідача 2 - Таранко Д.В.,

третя особа 1 - адвокат Шевчук О.І.,

третя особа 2 - не прибув,

третя особа 3 - не прибув,

апелянт АТ «Альфа-Банк» - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестфінанс» до Міністерства юстиції України, Приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Дмитра Вікторовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСТРАР», Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакко Холдинг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державний реєстратор Володкович Володимир Володимирович, про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити дії, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестфінанс» (далі - позивач, ТОВ «ФК «Інвестфінанс») звернулось у суд з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1, МЮ України), приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Таранка Дмитра Вікторовича (далі - відповідач 2, приватний виконавець Таранко Д.В.) про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСТРАР» (далі - тертя особа 1, ТОВ «ЕКСТРАР»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакко Холдинг» (далі - третя особа 2, ТОВ «Пакко Холдинг») та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державного реєстратора Володковича Володимира Володимировича.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 позов задоволено частково.

Не погоджуючись із рішенням суду, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») та МЮ України подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи та надання невірної правової оцінки діям відповідача 1 щодо прийняття оскаржуваного рішення, просять його скасувати. МЮ України просить постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. АТ «Альфа-Банк» за результатами розгляду апеляційної скарги просить постановити нове рішення, яким в задоволенні позову до МЮ України відмовити, а в частині вимог до приватного виконавця Таранко Д.В. провадження у справі закрити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги МЮ України зазначає, що оскаржуваний наказ відповідає нормам законодавства та прийнятий на підставі висновків Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги АТ «Укрсоцбанк».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» наголошує на тому, що висновки суду про допущення відповідачем 1 процедурних порушень під час прийняття оскаржуваного наказа є помилковими та спростовуються наявними у справі доказами.

У відзивах на апеляційні скарги позивач та треті особи ТОВ «ЕКСТРАР» і ТОВ «Пакко Холдинг» заперечують такі та вважають, що місцевий суд правильно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке ґрунтується на засадах верховенства права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із закриттям провадження у справі, з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з відповідним позовом, ТОВ «ФК «Інвесстфінанс» зазначає, що оскаржуваний наказ МЮ України було прийнято протиправно, та з порушенням приписів статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

Зокрема, на час прийняття наказа існував спір, предметом якого є нерухоме майно, щодо якого приймалися рішення про державну реєстрацію, а також відбулася державна реєстрація права власності на нерухоме майно за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується.

Також, позивач вказує, що у зв`язку з неналежним повідомленням його та власника нерухомого майна, щодо якого приймалися рішення про державну реєстрацію, про час та місце розгляду скарги, останні були позбавлені можливості завчасно підготувати вмотивовані заперечення з відповідними доказами на підтвердження своєї позиції. З огляду це, спірний наказ не може вважатись законним та обґрунтованим.

Поряд з цим, позивач також звертає увагу, що відповідачем 2 під час виконання виконавчого провадження № 59251862 незаконно прийнято постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника, розміщено оголошення про продаж майна на електронних торгах, тому дії приватного виконавця є протиправними, а відповідні реєстраційні дії мають бути скасовані.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судом підстав відмови у задоволенні скарги скаржника, які існували станом на час прийняття оскаржуваного наказу та позбавлення заінтересованої особи, за якою зареєстроване право власності на майно, можливості взяти участь у розгляді скарги, яка стосується його безпосередньо, є істотним порушенням процедури розгляду скарги, яке ставить під сумнів безсторонність (неупередженість), повноту перевірки та обґрунтованість рішення, що є само по собі достатньою підставою для визнання протиправним та скасування спірного наказа. На переконання суду, державна реєстрація прав за ТОВ «Пакко Холдинг», який є боржником у виконавчому провадженні № 59251862, відбулася протиправно, що в свою чергу виключає можливість правомірного існування обтяжень щодо такого майна (реєстраційні записи №№ 33768179 та 33768544 від 21 жовтня 2019 року), у зв`язку із чим завдається шкода правам на охоронюваним законом інтересам позивача та ТОВ «ЕКСТРАР». Наведене стало підставою для виходу судом за межі позовних вимог та постановлення рішення про зняття арешта з нерухомого майна.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно пункта 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами пункта 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підкреслював, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача з наказом МЮ України від 17 жовтня 2019 року №3185/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень».

Як убачається із матеріалів справи, на час подання скарги АТ «Укрсоцбанк» 16 серпня 2019 року, позивач по справі був власником нерухомого майна.

За результатами розгляду скарги відповідачем прийнято рішення про скасування записів у Державному реєстрі нерухомого майна про належність нерухомого майна, зокрема, позивачу у справі.

Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача.

З огляду на викладене, посилання ТОВ «ФК «Інвестресурс» на те, що метою звернення до суду з даним позовом є захист його права на участь у розгляді скарги, колегія суддів до уваги не приймає.

До того ж, постановою Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №910/15230/19, предметом оскарження у якій виступає цей же самий наказ МЮ України, за позовом ТОВ «ЕКСТРАР», рішення господарських судів попередніх інстанцій з висновком про належність цього спору адміністративній юрисдикції скасовані. При цьому, Верховний Суд зазначив, що даний спір має приватноправовий характер і його необхідно вирішувати за правилами цивільного чи господарського судочинства, оскільки оскарження рішень про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язано із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора із реєстрації за нею права на це майно.

Ураховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття позивачем, а також іншими особами, права власності на нерухоме майно і можуть впливати на майнові права та інтереси учасників справи, судова колегія приходить до висновку, що, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, такий спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто предметом спору у цій справі є визнання права власності на майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це майно.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на нерухоме майно, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між учасниками справи, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне.

Слід вказати, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчої-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речове право, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 821/1504/17 та Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №640/6930/19.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 12 жовтня 2020 року.)