Справа № 320/5233/19
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року № 320/5233/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Бучанського навчально-виховного комплексу "Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів" № 4 Бучанської міської ради Київської області до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 02.09.2019 № 215,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Бучанський навчально-виховний комплекс Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4 Бучанської міської ради Київської області з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 02.09.2019 № 215.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підприємство не може нести відповідальності за порушення порядку видачі та заповнення листків непрацездатності. Також позивач зазначив, що у підприємства були відсутні підстави для відмови застрахованим особам у надані допомоги по тимчасовій непрацездатності.

У зв`язку з цим позивач вважає, що кошти Фонду на оплату листків непрацездатності, які вказані в акті перевірки, ним використано за цільовим призначенням та відсутні підстави для їх повернення чи застосування до позивача фінансових санкцій, що свідчить про необґрунтованість та протиправність оскаржуваного рішення.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що під час проведення перевірки було встановлено порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині оплати листків непрацездатності, які оформлені із порушеннями. Відповідач зазначає, що єдиною і необхідною умовою, що підтверджує наявність права на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності, є належним чином виданий та оформлений листок непрацездатності. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач на порушення вимог чинного законодавства нарахував та сплатив допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності, які були видані та оформлені неналежним чином.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача надав суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності.

На підставі ст. ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що у період з 27.08.2019 по 28.08.2019 Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області проведена планова перевірка з питань дотримання Бучанським навчально-виховним комплексом "Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів" № 4 Бучанської міської ради Київської області вимог законодавства у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За результатами перевірки складено акт перевірки дотримання страхувальником вимог законодавства у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування від 28.08.2019 № 22/2019.

Під час проведення перевірки відповідачем було встановлено порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме листки непрацездатності в кількості 19 шт. було оплачено із порушеннями в оформленні.

У зв`язку з встановленим порушенням відповідач прийшов до висновку про неправомірність порядку використання позивачем страхових коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у сумі 33470, 76 грн.

На підставі висновків акту перевірки Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області прийнято рішення про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 02.09.2019 № 215, яким зобов`язано позивача в десятиденний строк від дня отримання рішення повернути Фонду грошові кошти в розмірі 50 206, 14 грн., у тому числі 33 470, 76 грн - сума неправомірно витрачених страхових коштів та штраф у розмір 16 735, 38 грн (50% неправомірно витрачених страхових коштів).

Рішення мотивовано обставинами, зазначеними у додатку (Таблиці 2) до Акту перевірки від 28.08.2019. Проаналізувавши зміст 19-ти листків непрацездатності, прийнятих до обліку та виплати бухгалтерією позивача, інспекторами відповідача було виявлено наступні факти:

а) при заповненні титульної сторони форми 16-ти бланків листків непрацездатності, виданих медичними закладами України (серія АДІ № 730555 ; серія АДД №094245; серія АДТ №214498; серія АДТ № 214550 ; серія АДТ № 214431; серія АДТ № 269276, серія АДМ № 351296, серія АДІ № 741291, серія АГІ № 726626, серія АГЩ № 395565, серія АГУ № 277194, серія АДТ № 216052, серія АДТ № 216162, серія АДТ № 217393, серія АДТ № 216160, серія АДТ № 216154), по яких виплачувалася допомога працівникам позивача, у відповідній графі вказано не повну назву закладу охорони здоров`я

б) при заповненні медичним працівниками титульної сторони бланків решти 3-х листків непрацездатності, виданих уповноваженими медичними закладами України (серія АДЕ № 590431, серія АТД № 176423, серія АДТ № 254435 ), у відповідній графі вказано неповну адресу місця знаходження закладу охорони здоров`я, вказано неповну назву підприємства та не повністю вказано посаду лікаря, який засвідчив видачу листка непрацездатності.

Правова позиція відповідача в цій справі полягає в тому, що виявлені при перевірці помилки у заповненні працівниками медичних закладів бланків лікарняних листків, на які позивач не звернув належної уваги та прийняв їх до відшкодування застрахованим особам, є доказами порушення позивачем вимог частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції «Про порядок заповнення листка непрацездатності», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406 (далі - Інструкція № 532), що призвело до неправомірних витрат позивачем грошей Фонду соціального страхування України на виплату працівникам позивача компенсації втрати здоров`я.

За твердженням відповідача згідно п.3.1. Інструкції №532 у листку непрацездатності має бути зазначено: назва і місцезнаходження закладу охорони здоров`я (повністю), що підтверджується штампом та печаткою цього закладу «Для листків непрацездатності»; дата видачі листка непрацездатності (цифрою вказується число, після чого літерами назва місяця, цифрою вказується рік видачі); прізвище, ім`я, по батькові непрацездатного (повністю); число повних років (цифрами); стать підкреслюється з даних переліку; місце роботи: назва і місцезнаходження підприємства, установи, організації (повністю).

На думку відповідача, позивач мав повернути своїм працівникам зазначені вище листки непрацездатності, в яких відсутні належним чином заповнені графи бланків лікарняних листків щодо назви і місцезнаходження підприємства, без прийняття їх до свого бухгалтерського обліку та без проведення виплати відповідних сум компенсації.

Заперечуючи проти цих доводів, позивач вказував, що покладення на нього відповідальності за несуттєві порушення порядку заповнення медичними працівниками закладів охорони здоров`я листків непрацездатності є протиправним та безпідставним.

Позивач звертає увагу, що єдиною правовою підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного Рішення є застосування до фактів порушень, зафіксованих в акті перевірки, пункту 3.1. підзаконного акта, а саме Інструкції №532, тоді як застосування цієї норми до даних правовідносин суперечить нормам законів України та принципу верховенства права, визначеного статтею 6 КАС України.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Правові, організаційні та фінансові основи загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності застрахованим особам відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1105-XIV Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 20 Закону № 1105-XIV за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надається такий вид матеріального забезпечення та соціальних послуг як допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків:

1) тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві;

2) необхідності догляду за хворою дитиною;

3) необхідності догляду за хворим членом сім`ї;

4) догляду за дитиною віком до трьох років або дитиною з інвалідністю віком до 18 років у разі хвороби матері або іншої особи, яка доглядає за цією дитиною;

5) карантину, накладеного органами санітарно-епідеміологічної служби;

6) тимчасового переведення застрахованої особи відповідно до медичного висновку на легшу, нижчеоплачувану роботу;

7) протезування з поміщенням у стаціонар протезно-ортопедичного підприємства;

8) перебування в реабілітаційних відділеннях санаторно-курортного закладу після перенесених захворювань і травм.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону № 1105-XIV матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності).

Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність (абз.1 ч.3 статті 30 Закону № 1105-XIV).

Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг (абз.2 ч.3 статті 30 Закону № 1105-XIV).

Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду (абз.3 ч.3 статті 30 Закону № 1105-XIV).

На підставі рішення комісії із соціального страхування страхувальник - роботодавець розраховує суми матеріального забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням та здійснює їх виплату застрахованим особам за рахунок коштів ФССУ.

За період охоплений перевіркою, умови фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності страхувальників для надання ними матеріального забезпечення, передбаченого статтею 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" (далі - Закон), за видами: допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною); допомога по вагітності та пологах; допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві) визначалися Порядком фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженим Постановою Правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.12.2010 №26, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 січня 2011 року за № 111/18849 (далі - Порядок № 26, який був чинним до 01.10.2018) та Порядком фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування України 19 липня 2018 року № 12 (далі Порядок №12, який набрав чинності 01.10.2018).

Згідно з пунктом 3 Порядку №26 у разі виникнення страхового випадку із застрахованою особою на підставі поданих документів, передбачених статтею 51 Закону, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду від 23.06.2008 N 25, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 N 636/15327, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі.

На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок (п.4 Порядку №26).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 12 у разі настання у застрахованої особи страхового випадку, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) із страхування з тимчасової втрати працездатності, на підставі поданих документів, передбачених статтею 31 Закону, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі.

На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення (далі - комісія) страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана до робочих органів виконавчої дирекції Фонду не пізніше 5 робочих днів з дати прийняття комісією такого рішення (абз.2 п.2 Порядку №12).

Після отримання рішень Комісії з соціального страхування підприємства, у відповідності до п.5 Порядку № 26 та аналогічних за змістом положень пунктів 5-7 Порядку №12 з метою отримання коштів Фонду для виплати матеріального забезпечення своїм працівникам, позивач звертався до робочого органу Фонду за місцем обліку із заявою-розрахунком. На підставі цього розрахунку позивач у 2017-2019 роках отримав від Фонду соціального страхування та виплатив своїм працівникам по спірних 19 листках непрацездатності кошти на загальну суму 33 470, 76 грн.

Зафіксувавши у Таблиці 2 Акту перевірки від 28.08.2019 результати перевірки фінансової діяльності позивача по нарахуванню та виплаті соціальної допомоги, Управління виконавчої дирекції ФСС України у Київській області стверджує, що бухгалтерія підприємства неправомірно прийняла від Комісії із соціального страхування позивача 19 листків непрацездатності до свого первинного бухгалтерського обліку й послідуючої оплати лікарняних застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року N 532/274/136-ос/1406 «Про затвердження зразка, технічного опису листка непрацездатності та Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2004 р. за N 1454/10053, затверджено Зразок листка непрацездатності, Технічний опис листка непрацездатності та Інструкцію про порядок заповнення листка непрацездатності.

Згідно з пунктом 1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої згаданим спільним наказом від 3 листопада 2004 року N 532/274/136-ос/1406 (далі Інструкція №532) листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів.

Лицьовий бік бланка листка непрацездатності заповнюється лікуючим лікарем або молодшим медичним працівником з медичною освітою. Зворотний бік бланка ЛН заповнюється за місцем роботи застрахованої особи. Записи в ЛН здійснюються розбірливим почерком, без помарок, синім, фіолетовим або чорним чорнилом (абз.2 п.1 Інструкції №532).

Відповідно до пп.2.1. п.2 Інструкції №532 підкреслюється слово "первинний" або "продовження", у разі продовження листка непрацездатності зазначається номер попереднього. Указуються: прізвище, ім`я та по батькові (повністю) непрацездатного та місце його роботи (назва підприємства, установи, організації), дата видачі листка непрацездатності (цифрою вказується число, після чого літерами - назва місяця, цифрою зазначається рік), прізвище лікаря, який видав листок непрацездатності, номер медичної карти амбулаторного чи стаціонарного хворого, підпис одержувача у графі "Підпис одержувача".

Згідно з пп.2.2. п.2 Інструкції №532 паспортна частина листка непрацездатності (прізвище непрацездатного, ім`я та по батькові, вік) заповнюється за даними документів, місце роботи - зі слів непрацездатного.

Відповідно до пп.3.1. п.3 Інструкції №532 підкреслюється слово "первинний" або "продовження" із зазначенням номера та серії попереднього листка непрацездатності у разі його продовження. Чітко вказуються: назва і місцезнаходження закладу охорони здоров`я (повністю), що підтверджуються штампом та печаткою закладу охорони здоров`я "Для листків непрацездатності"; дата видачі листка непрацездатності (цифрою вказується число, після чого літерами - назва місяця, цифрою вказується рік), прізвище, ім`я, по батькові непрацездатного (повністю); число повних років (цифрами); стать підкреслюється; місце роботи: назва і місцезнаходження підприємства, установи, організації (повністю).

Позиція відповідача полягає у тому, що бухгалтерія позивача повинна була визнавати кожен із вказаних в акті перевірки 19-ти первинних облікових бухгалтерських документів таким, що є недостовірним обліковим бухгалтерським документом у зв`язку із зазначенням неповної назви підприємства або його місцезнаходження, наслідком чого мало бути неприйняття листка непрацездатності до обліку та його повернення застрахованій особі без оплати.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХIV (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, далі - Закон №996-ХIV).

Відповідно до статті 1 Закону №996-ХIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, у той час як під господарською операцією розуміється дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

При цьому за змістом статті 9 Закону №996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону №996-ХIV державне регулювання бухгалтерського обліку та фінансової звітності в Україні здійснюється з метою: створення єдиних правил ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності, які є обов`язковими для всіх підприємств та гарантують і захищають інтереси користувачів; удосконалення бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

Стаття 4 Закону №996-ХIV вказує, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на принципах, зокрема превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно з абзацом 9 частини другої статті 9 Закону №996-ХIV неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Проаналізувавши характер виявлених перевіркою порушень під час заповнення листків непрацездатності, вказаних в акті перевірки, по яких виплачувалася допомога працівникам позивача, які полягають у зазначенні у відповідній графі неповної назви закладу охорони здоров`я, неповної адреси місцезнаходження роботодавця та інше, суд вважає, що виявлені неточності є неістотними недоліками при заповненні листків непрацездатності, які не можуть бути підставою для невизнання правомірності нарахування підприємством суми матеріального забезпечення за рахунок Фонду соціального страхування.

Згідно пункту 2.15. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995 № 88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи обліку підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників. Така перевірка має враховувати вимоги статей 4 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що взяті позивачем до обліку спірні лікарняні листки хоча і містять недоліки у заповненні окремих граф, однак інформація, що була у цих графах зазначена медичною установою, не перешкоджала можливості достовірно ідентифікувати осіб, які є надавачами та отримувачами соціальної допомоги в межах даних господарських операцій.

Отже, спірні листки непрацездатності правомірно отримали статус первинних документів обліку позивача та стали основою для відповідних господарських операцій з коштами підприємства та Фонду соціального страхування.

Оцінюючи зміст наявних у матеріалах справи копій листків непрацездатності, суд враховує обставину, яка відповідачем не заперечувалася, що в ході перевірки позивача з питань обґрунтованості виплати працівникам компенсацій, фахівцям Фонду були надані первинні документи, у тому числі кадрові документи, які не залишали у інспекторів відповідача жодних сумнівів у тому, що застраховані особи, що надали підприємству листки непрацездатності, є штатними працівниками саме цієї юридичної особи. Відповідно роботодавець, позивач у справі, що прийняв до оплати ці листки непрацездатності, є саме тим роботодавцем, з яким застраховані Фондом перебували у трудових відносинах на момент нарахування й послідуючої виплати компенсації з тимчасової втрати працездатності.

На думку суду, зміст виданих медичними закладами бланків усіх листків непрацездатності, що зазначені в акті перевірки, не давав посадовим особам позивача підстав сумніватися у тому, що ці листки стосуються працівників саме цього підприємства.

Отже, позивач під час контролю за правильністю нарахування і своєчасної виплати матеріального забезпечення правомірно скористався принципом «превалювання сутності над формою первинного документа обліку», закріпленим у нормі статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім цього, суд звертає увагу на те, що згідно змісту норми частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги є сам факт видачі уповноваженим медичним закладом у встановленому порядку листка непрацездатності. Натомість, норми цього закону не містять вимог до заповнення певних граф бланку листків непрацездатності, недотримання яких було б підставою для невиплати працівникам страхового відшкодування за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Порядок, умови видачі та продовження листків непрацездатності визначено Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року № 455, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 р. за № 1005/6196 (далі Інструкція №455).

Розділом 2 Інструкції №455 регламентовано Порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян у разі захворювання чи травми.

Проте відповідач не здійснював перевірку фактів порушень видачі застрахованим особам зазначених вище листків непрацездатності у медичних закладах, які здійснювали видачу працівникам позивача листків непрацездатності, а тому у поясненнях та відзиві на позов відсутні будь-які аргументовані посилання на порушення медичними закладами вказаного Порядку.

Правова позиція відповідача визначається виключно посиланням на порушення позивачем вимог спільного наказу Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 року №532/274/136-ос/1406, яким затверджена Інструкція про порядок заповнення листка непрацездатності, тобто по суті аргументується виключно порушенням порядку заповнення лікарем певної графи бланку листка непрацездатності.

Статтею 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Так, відповідно до частини першої статті 23 цього Закону допомога по тимчасовій непрацездатності не надається:

1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею злочину;

2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю з метою ухилення від роботи чи інших обов`язків або симуляції хвороби;

3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи;

4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду;

5) у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням;

6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв`язку з навчанням.

Інших підстав для відмови застрахованій особі у наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, у тому числі у випадку неповного заповнення медичним закладом граф листка непрацездатності щодо найменування підприємства чи його місцезнаходження Закон не передбачає.

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, керувався в оцінці обставин, встановлених за результатами перевірки позивача, не нормами законів України, а положенням лише одного підзаконного нормативно-правового акта (Інструкції №532), порушення пункту 3.1 якого за своєю суттю не може тягнути наслідків у вигляді обов`язку повернення Фонду соціального страхування сум коштів, виплачених за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Згідно з частиною шостою 6 статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхувальники та інші отримувачі страхових коштів у разі порушення порядку використання страхових коштів відшкодовують Фонду в повному обсязі неправомірно витрачену суму страхових коштів та/або вартість наданих соціальних послуг і сплачують штраф у розмірі 50 відсотків такої суми.

Однак, зазначені в акті перевірки порушення під час видачі медичними закладами листків непрацездатності не можна вважати порушенням порядку використання страхових коштів. При цьому відповідач не позбавлений можливості провести перевірку видачі такими закладами листків непрацездатності. Відтак здійснені позивачем на підставі спірних листків непрацездатності виплати застрахованим особам за рахунок коштів ФССУ не містять ознак порушення цим підприємством порядку використання страхових коштів цього Фонду.

Відповідно, до позивача не може застосовуватися норма частини шостої 6 статті 15 цього Закону, яка передбачає обов`язок з повернення коштів Фонду у визначених цим законом випадках.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскільки нормами законів України передбачено право підприємства приймати до свого обліку первинні бухгалтерські документи, які містять окремі неістотні недоліки у їх заповненні (ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»), то відповідачем безпідставно застосовано передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» санкції до позивача у розмірі 50 % витрачених страхових коштів.

Таким чином, оскаржуване рішення прийнято необґрунтовано, а виплачені суми страхових коштів не можна кваліфікувати як неправомірно витрачені суми страхових коштів.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не може нести негативних наслідків за порушення, допущені закладом охорони здоров`я під час видачі листків непрацездатності, адже позивач не брав участь у видачі чи заповненні бланків спірних лікарняних листків, а відповідачем своєю чергою не спростовувалась наявність підстав для їх видачі, чи видача їх компетентними закладами, тому суд вважає безпідставними посилання відповідача на порушення порядку заповнення листків непрацездатності тими медичними установами, які видали лікарняні листки.

Відповідно до приписів статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

ЄСПЛ у рішенні від 24 червня 2003 року (заява № 44277/98) «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Отже, правовий висновок ЄСПЛ полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

За змістом другого речення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції держава може втручатися в права суб`єктів власності і позбавити їх майна, але таке втручання не може суперечити інтересам суспільства і здійснюється лише на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

ЄСПЛ у рішенні від 2 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00) вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

В оцінці обставин прийняття відповідачем оскаржуваного рішення суд вважає непропорційними інтересам суспільства вимоги відповідача про позбавлення позивача майна у вигляді його власних коштів шляхом покладення на нього обов`язку повернути неправомірно отримані суми соціального страхування за тимчасовою непрацездатністю та застосування фінансових санкцій за виявлене перевіркою порушення, якого позивач не допускав.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1921,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 01.10.2019.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 02.09.2019 № 215.

Стягнути на користь Бучанського навчально-виховного комплексу "Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів" № 4 Бучанської міської ради Київської області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лапій С.М.