Справа № 640/17478/20
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року м. Київ № 640/17478/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

прийняв до уваги таке:

На розгляді в Окружному адміністративному суді міста Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати Рішення ЦМС ДМС у м. Києві та Київській області № 54 від 26.09.2019 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки.

Позов обґрунтований протиправністю оскаржуваного рішення та неповним з`ясуванням обставин, що призвело до прийняття такого рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників справи у судове засідання на 07.09.2020.

У судове засідання 07.09.2020 прибули представники позивача та відповідача.

Представники позивача позовні вимоги підтримали.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти обґрунтованості позовних вимог. Просив у задоволенні позову відмовити.

За наслідками судового засідання, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Як слідує з позовної заяви, 26.10.2019 під час перетинання державного кордону при в`їзді в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 заступником начальника 1-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Жуляни» ОКПП «Київ» капітаном Егоровою В.С. - було відмовлено в перетинанні кордону на підставі наявності рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Актом ВПС «Жуляни» ОКПП «Київ» 26.10.2019 вказаного громадянина Республіки Туреччина було повернуто до республіки Білорусь.

В подальшому позивач дізнався, що зазначені дії прикордонної служби були наслідком прийняття відповідачем оскаржуваного рішення № 54 від 26.09.2019 про заборону в`їзду в Україну.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. №3 60 затверджено "Положення про Державну міграційну службу України", (далі - Положення N9 360], п.п. 33 п. 4 якого передбачено, що Державна міграційна служба України (далі - ДМС України], відповідно до покладених на неї завдань, здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції], у тому числі протидії нелегальній (незаконній] міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п.п. б п. 6 Положення №360 ДМС України для виконання покладених на неї завдань має право ініціювати проведення спільних перевірок з правоохоронними органами та іншими центральними органами виконавчої влади у межах повноважень, передбачених законом.

Відповідно до п.7 вказаного Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Правовий статус, основні права, свободи та обов`язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні і порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України регулюється Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI, відповідно до статті 4 якого, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Положеннями ч. 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»:

В`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 54 від 26.09.2019 про заборону в`їзду в Україну заборонено громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 [ ОСОБА_1 ] в`їзд в Україну строком на три роки.

Зі змісту оскаржуваного рішення, вбачається, що вказане Рішення № 54 прийнято відповідачем на підставі того, що 17.09.2019 до ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області надійшло подання від Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в м. Києві від 17.09.2019 № 1794/125/20/0179, в якому зазначено наступне:

«Громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ] ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається діяльністю пов`язаною з незаконною легалізацією іноземців на території України та іншими протиправними діяннями порушуючи міграційне законодавство України, що є одним з потенційних загроз національним інтересам і безпеці.

Відомостями щодо наявних у ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ] зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні, УБЗПТЛ ГУНП в м. Києві - не володіє.

На даний час і місцях позбавлення волі не перебуває, не є підозрюваним чи обвинуваченим у вчиненні злочину, притягувався до адміністративної відповідальності за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України.

Відомості щодо фактичного місця перебування громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , УБЗПТЛ ГУНП у м. Києві - не володіє.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що перебування на території України, гр. ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 може призвести до погіршення криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку - прийнято рішення про заборону».

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що останнє прийнято на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд звертає увагу, що відповідачем у оскаржуваному рішенні не конкретизовано пункт статті Закону на підставі якого його прийнято, у зв`язку з чим не можливо встановити, на якій же підставі щодо позивача прийнято оспорюване рішення.

Більше того, як зазначено у позовній заяві, та не спростовано відповідачем, у порушення вимог Закону, оскаржуване Рішення № 54 позивачу не направлялось.

Системний аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема, право на перекладача та законного представника - фахівця у галузі права, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

Право іноземця на послуги перекладача регламентовано не тільки внутрішніми нормативно-правовими актами України, а й пунктом 1 статті 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. Також, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував на важливості забезпечення права особи на перекладача.

Також, як слідує з відповіді Департаменту інформаційно - аналітичної підтримки від 17.09.2020 №314аз/7/02/3-2020 на запит адвоката позивача, ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягався, засудженим по базі ЄІС МВС України не значиться.

Суд звертає увагу, що в листі від 01.07.2020 вих. № 4-аз/125/20/01-2020 Головне управління Нацполіції у м. Києві посилається на порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, у зв`язку з чим вказане може призвести до порушення криміногенної ситуації в Україні.

Разом з тим, вказаної підстави для прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про заборону виїзду у статті 13 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не значено, поміж тим, перелік підстав є вичерпним, і розширеному тлумаченню не підлягає.

Більше того, вказаної підстави у листі до відповідача про прийняття оскаржуваного рішення не було зазначено. У зв`язку з чим, суд зазначає, що суд досліджує ті, докази, які приймалися відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення.

Як вказувалось вище, у листі Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в м. Києві від 17.09.2019 № 1794/125/20/0179 зазначено, що громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається діяльністю пов`язаною з незаконною легалізацією іноземців на території України та іншими протиправними діяннями порушуючи міграційне законодавство України.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідач у супереч вимогам статті 2 КАС України не повно дослідив обставини, та не витребував у ГУ Нацполіці у м. Києві матеріали на підставі яких приймалось рішення про направлення листа від 17.09.2019 № 1794/125/20/0179 та які підтверджують зайняття позивачем незаконною легалізацією іноземців на території України. Вказане є самостійною підставою для скасування такого рішення.

Суд звертає увагу, що сам по собі лист поліції не є доказом здійснення позивачем будь - якої незаконної діяльності. Варто ще раз наголосити, що в Україні діє презумпція невинуватості. Будь яких рішень, вироків, постанов суду щодо позивача матеріали справи не містять, та під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не досліджувалось та як слідує з відповіді ГУ Нацполіції взагалі станом на 16.09.2020 відсутні.

З огляду на викладене, суд дійшов про протиправність Рішенням ЦМС ДМС у м. Києві та Київській області № 54 від 26.09.2019 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки та відповідного його скасування.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Рішенням ЦМС ДМС у м. Києві та Київській області № 54 від 26.09.2019 про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) за рахунок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області судовий збір в сумі 1681,60 грн.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області - вул. Березняківська 4а, Київ, 02152,

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій