Справа № 806/206/17
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/206/17

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

13 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Житомирської області, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу,

В С Т А Н О В И В :

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року у справі № 806/206/17.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року у справі №806/206/17 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заявником подано апеляційну скаргу, в якій останній просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги позивач посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Сторони та третя особа в судове засідання не з`явились та повноважних представників для участі у справі не направили, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від Господарського суду Житомирської області надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Також від позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі, однак залишена без розгляду в зв`язку з тим, що не підписана електронним цифровим підписом.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення справи, жоден з учасників справи в судове засідання не з`явився, то колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 10 серпня 1992 року працював на посаді судді Господарського суду Житомирської області.

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 року №1600-VІІІ позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Господарського суду Житомирської області від 11.10.2016 року № 58-к ОСОБА_1 відрахований зі штату Господарського суду Житомирської області від 12.10.2016 року.

Однак, при звільненні з посади судді позивачу не була нарахована та виплачена вихідна допомога, а тому останній звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги згідно ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі Закон №2453) у розмірі 10 місячних заробітних плат.

Проте, листом від 12.01.2017 №04-05/217 Господарського суду Житомирської області відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 з посиланням на відсутність правової норми, яка б передбачала виплату вихідної допомоги при виході судді у відставку та втрату чинності ст.136 Закону № 2453, згідно із Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року №1166-VII.

Вказане слугувало підставою для звернення позивача до суду з позовом, в якому останній просив визнати неправомірною відмову Господарського суду Житомирської області у виплаті вихідної допомоги у зв`язку з відставкою та зобов`язати Господарський суд Житомирської області нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у відповідності до ч.1 ст. 136 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів".

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 15 квітня 2020 року № 2 р(11) 2020 яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ. Положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166- VІІ, ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2017 року за виключними обставинами.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції послався на відсутність правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку, оскільки на момент його звільнення така допомога законодавчо не була передбачена.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ч.1 ст.5 КАС України закріплено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За правилами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ч.1 ст.308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Ч. 1 ст. 361 КАС України врегульовано, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

За приписами п. 1 ч.5 ст. 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

За змістом ч. 6 ст. 361 КАС України вбачається, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Статтею 58 Конституції України врегульовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" регламентовано, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Отже, за змістом ст. 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За наслідками розгляду заяви по суті колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини у даній справі виникли 22.09.2016, тобто з дати прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

На час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року виключено статтю 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 року у справі № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким було виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15.04.2020 року.

Отже, положення пп.1 п.28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII залишалисяся чинними станом як на дату звільнення позивача з посади судді, так і станом на дату прийняття Житомирським окружним адміністративним судом рішення від 30.01.2017 у справі № 806/206/17.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не впливає на спірні правовідносини, оскільки останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного суду від 23.01.2019 р. у справі № 820/2462/17, від 23.01.2019 р. у справі № 820/2462/17, від 25.07.2019р. у справі № 804/3790/17, від 23.12.2019 р. у справі № 814/1274/17, від 30.04.2020 р. у справі № 826/15692/16.

З урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

В даній справі судом встановлено, що у національному законодавстві на момент прийняття постанови Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 про звільнення позивача з посади судді, норми статті 136 Закону №2453-VI, які передбачали виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, отже, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також відсутні.

Тож, на підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.205, 243, 250, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.