Справа № 440/2137/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 р.Справа № 440/2137/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 20.05.20 року по справі № 440/2137/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2020 року позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-22891-53 від 06 квітня 2020 року.

В обґрунтування позову позивач посилається на протиправність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) та відсутність правових підстав для її винесення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2020р. у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що дане рішення прийнято з порушення норм матеріального права та таким що дискримінує його права як особи з обмеженими можливостями (інваліда). Зазначає, що відповідач, посилаючись на норми статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначає, що пільга стосовно звільнення від сплати єдиного соціального внеску не розповсюджується на осіб певного виду діяльності - на самозайнятих осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність, в тому числі - і адвокатську та діяльність з арбітражного керування та нотаріальну згідно Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (Кодексу України з процедур банкрутства - з 21.10.2019 року). Закону України «Про адвокатську діяльність» та Закону України «Про нотаріат». Національне податкове законодавство не передбачає можливості вибору системи оподаткування таким професіям у сфері права, як арбітражний керуючий, адвокат чи то нотаріус, окрім статусу самозайнятої особи на яку не розповсюджуються пільги, щодо звільнення від сплати ЄСВ. Тобто, норма пункту 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є дискримінаційною для інвалідів які мають статус інваліда та займаються професійною діяльністю в сфері права, за якими передбачена система оподаткування, як самозайнятої особи, а тому «Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.04.2020 року №Ф-22891-53 на суму 1715,14 грн.» ГУ Д1ІС у Полтавській області», що винесена на підставі цієї норми с антиконституційною, незаконною, дискримінаційною та такою, що підлягає скасуванню на підставі протиправності винесення. Посилається на те, що в даному випадку користування правом на заняття діяльністю арбітражного керуючого та право на заняття адвокатською діяльністю обмежено (обмежено шляхом економічної санкції у вигляді вибіркового позбавлення податкової пільги у вигляді звільнення від сплати Єдиного соціального внеску), обмежено нормою пункту 4 статті 4 Закону України «Про збір га облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка є дискримінаційною га такою, що суперечить статті 1Міжнародної «Конвенції про захист прав людини і осповоположних свобод». Оскільки, Вимогу ГУ ДГІС у Полтавській області « Ф-22891-53 від 06.04.2020 року «Про сплату боргу (недоїмки)», сформовано на підставі пункту 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка є незаконною, дискримінаційною та такою, що суперечить статті 14 міжнародної «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», означена Вимога ГУ ДПС у Полтавській області «Ф-22891-53 від 06.04.2020 року «Про сплату боргу (недоїмки)» також є дискримінаційною, відповідно до чого підлягає скасуванню. Посилається на позицію Конституційного Суду України, викладеного в Рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою на території України, рішення Європейського суду з прав людини, викладене в справі Ван де Гурк проти Нідерландів від 19 квітня 1994 року №288. Враховуючи вищевикладене, просить скасувати Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року по справі № 440/2137/20 повністю та постановити нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати Вимогу «Про сплату боргу (недоїмки) від 06.04. 2020 року №Ф- 22891-53 на суму 1715,14 грн.» винесену Головним Управління ДПС у Полтавській області.

Від Головного Управління ДПС у Полтавській області, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає вимоги викладені в апеляційній скарзі не обґрунтованими, а саму апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Позивач виклав свої доводи в судовому засіданні 28.07.2020р., в судове засідання 07.10.2020р., не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений заздалегідь та належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Законом № 2464-VI та Інструкцією № 449, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є арбітражним керуючим та має статус фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю з 1999 року, що позивачем не заперечується (а.с. 43).

При цьому, позивач здійснював підприємницьку діяльність (ФОП ОСОБА_1 ) упродовж періоду з 14 травня 1999 року по 14 липня 2014 року та з 15 січня 2020 року по теперішній час (а.с. 12-15).

Позивачу призначено пенсію по інвалідності, як особі з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 06 вересня 2018 року (а.с. 9).

Відповідачем 06 квітня 2020 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-22891-53, якою позивача повідомлено, що станом на дату винесення вимоги заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 1715,14 грн. (а.с. 6).

Як свідчить розрахунок суми боргу ЄСВ нарахований контролюючим органом за період з IV квартал 2018 року по ІІІ квартал 2019 року, тобто за період у якому позивач не мав статусу фізичної особи-підприємця.

Позивач не погодився з вимогою ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 06 квітня 2020 року № Ф-22891-53, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірних правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон № 2464-VI).

Частиною першою статті 2 Закону № 2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини першої статті 3 Закону № 2464-VI).

Згідно пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Частиною четвертою статті 8 Закону № 2464-VI визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (надалі - Інструкція № 449).

Згідно з вимогами Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та повного нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774 внесено зміни до Закону № 2464-VI, що діють з 01 січня 2017 року, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).

Таким чином, починаючи з 01 січня 2017 року, у разі, якщо особами, які провадять незалежну професійну діяльність, не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом № 2464-VI. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхованого внеску на місяць.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII перше речення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI викладено в такій редакції: "особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

Наведені вище норми законів є чинними, неконституційними не визнавались, а тому підлягають обов`язковому виконанню податковими органами.

Аналіз цієї норми в редакціях, що діяли в спірний у цій справі період, свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а з врахуванням змін, внесених Законом № 2148-VIII, також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: 1) - є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін - отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", 2) - отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права сформовано Верховним Судом у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 1640/2837/18, який в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковим для застосування судом першої інстанції.

У дослідженому судом випадку позивач не підпадає під критерії, визначені частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI, зокрема, він не є фізичною особою-підприємцем або членом фермерського господарства.

Посилання позивача на окремі висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішеннях по справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" від 07 липня 1989 року та по справі "Ріс проти Сполученого Королівства" 17 жовтня 1986 року, суд не приймає з огляду на те, що при застосуванні практики Європейського суду з прав людини необхідно враховувати фактичні обставини, які досліджувались Європейським судом в межах конкретної справи, а також особливості законодавства певної держави - сторони Конвенції. Стислі витяги з рішень Європейського суду не свідчать про тотожність правовідносин та однаковість правового регулювання подібних відносин різних держав.

Відповідач, зокрема в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, не заперечує щодо отримання позивачем пенсії по інвалідності.

Оскільки ОСОБА_1 здійснює незалежну професійну діяльність, враховуючи положення пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, позивач, як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є платником єдиного внеску, для якого цим Законом встановлений певний порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску.

Частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Відповідно до приписів частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Статтею 6 Закону № 2464-VI визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Приписами статті 25 Закону та пункту 3 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом (пункт 3 Розділу VI Інструкції № 449).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника-юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника-фізичної особи).

За приписами пункту 3 розділу VІ Інструкції № 449 /у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин/, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Отже, органи доходів і зборів зобов`язані надсилати (вручати) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), зокрема, якщо платники-особи, які провадять незалежну професійну діяльність, мають на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску, - протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Згідно пункту 1 розділу І Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року № 422 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за № 751/28881 /надалі - Порядок № 422/, цей Порядок визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 422 передбачено, що оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.

Згідно з приписами пункту 1 розділу ІІ Порядку № 422 з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

При цьому, за приписами пункту 2 розділу І Порядку № 422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Отже, нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.

Відповідно до приписів пункту 2 розділу VІ Порядку № 422 у разі наявності у платника податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) кошти, що надходять від такого платника або в результаті здійснених щодо стягнення податкового боргу, простроченої заборгованості органами ДФС (Державної виконавчої служби України, органами Казначейства) заходів, зараховуються в рахунок погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати єдиного внеску) згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником: у першу чергу кошти зараховуються в рахунок погашення основної суми боргу, далі - в рахунок погашення штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих на такий борг, в останню чергу - в рахунок погашення пені, нарахованої на такий борг.

Згідно з відомостями з інтегрованої картки ОСОБА_1 , позивачу, нараховано єдиний соціальний внесок за період з IV квартал 2018 року по ІІІ квартал 2019 року, що з урахуванням часткової сплати станом на 06 квітня 2020 року складає 1615,14 грн. (а.с. 45).

Таким чином, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Законом № 2464-VI та Інструкцією № 449, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття.

З урахуванням вищенаведеного, доводи позивача щодо неправомірності оскаржуваної податкової вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-22891-53 від 06 квітня 2020 року є помилковими.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою на території України, рішення Європейського суду з прав людини, викладене в справі Ван де Гурк проти Нідерландів від 19 квітня 1994 року №288, колегія суддів зазначає наступне.

Законодавством України передбачено сплату єдиного соціального внеску по певній формі діяльності і дані норми не конституційними не визнані.

Щодо незгоди позивача з розглядом справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч.4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 257 КАС України суд першої інстанції мав право розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження не призвів до не вірного розгляду справи по суті.

На думку колегії суддів, в матеріалах справи було достатньо документів для прийняття судом першої інстанції рішення по суті за правилами спрощеного позовного провадження.

Крім того, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку справу вирішено вірно.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 року по справі № 440/2137/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 12.10.2020 року