Справа № 360/4548/19
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 жовтня 2020 року

Київ

справа №360/4548/19

адміністративне провадження №К/9901/24658/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Гусака М.Б., Шишова О.О.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020 у справі №360/4548/19 за позовом комунального підприємства "Лисичанськтепломережа" до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство "Лисичанськтепломережа" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Луганській області (далі - ГУ ДПС, відповідач, скаржник), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення.

На обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що податковим повідомленням-рішенням зобов`язано сплатити штраф в сумі 1260385,66 грн, застосований за затримку понад 30 календарних днів сплати податку на додану вартість у сумі 6301928,30 грн. Позивач зазначає, що підприємство протягом січня-травня 2019 року сплачувало поточні зобов`язання з податку на додану вартість та розстрочені судами податкові зобов`язання перерахуванням грошових коштів згідно з платіжними дорученнями, в яких призначення платежу зазначалось як «погашення податкового боргу з ПДВ за періоди згідно постанов Луганського окружного адміністративного суду». Проте відповідач на підставі пункту 87.9 статті 87 ПК України зарахував всі сплачені платником кошти в рахунок погашення податкового боргу, який виник раніше. Позивач доводив, що законодавець наділив правом податковий орган застосовувати штраф до платника податку згідно з цією нормою у випадку сплати суми грошового зобов`язання, зазначеної в платіжному дорученні з затримкою сплати, проте, не наділив правом податковий орган застосовувати штраф при виконанні пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України (далі - ПК України) у разі зарахування коштів, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Вказані норми визначають, які дії зі сплаченими коштами зобов`язані здійснювати органи державної податкової служби в погашення податкового боргу та не встановлюють відповідальності платника податків внаслідок вчинення вказаних дій податковою службою. КП «Лисичанськтеепломережа» вчасно сплачувало узгоджені податкові зобов`язання за податковими деклараціями від 19.01.2018, 16.02.2018, 19.03.2018, 19.04.2018, 21.05.2018, 19.06.2018, 18.07.2018, а тому виключається відповідальність платника податків за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання. Також, на переконання позивача, ГУ ДФС порушило пункт 102.1 статті 102 ПК України, оскільки нарахувало штрафні санкції за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань, визначених у податковій звітності з податку на додану вартість за період листопад-грудень 2010 року, за 2011 рік та січень-травень 2012 року, а також за червень-листопад 2014 року.

Отже, позиція Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа" полягала в тому, що при застосуванні контролюючим органом пункту 87.9 статті 87 ПК України, платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату поточних грошових зобов`язань, оскільки такі сплачувалися вчасно, але були перезараховані в рахунок податкового боргу, що виник раніше. При цьому сплачені кошти безпідставно спрямовані на погашення пені. Окремою підставою позовних вимог було порушення контролюючим органом пункту 102.1 статті 102 ПК України.

Луганський окружний адміністративний суд рішенням від 20.02.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020, позов задовольнив частково, визнав протиправним і скасував податкове повідомлення-рішення в частині нарахування штрафної за несвоєчасну сплату податку на додану вартість у розмірі 1259361,57 грн, в іншій частині позовних вимог відмовив.

З огляду на зміст судових рішень, підставою для задоволення позову, стали висновки судів про:

- порушення контролюючим органом пункту 102.1 статті 102 ПК України, оскільки штрафні санкції в сумі 54586,10 грн нараховано за порушення строків сплати податкових зобов`язань, граничний строк сплати яких припадає на період 2011-2012 років, що виходить за межі 1095 днів;

- в порушення пункту 87.9 статті 87 ПК України та пункту 131.2 статті 131 ПК України, контролюючий орган в першу чергу зменшив борг по пені нарахованої у минулих роках, що є порушенням з боку відповідача порядку погашення податкового боргу, і такі дії призвели до неправомірності нарахування штрафних санкцій за податковими зобов`язаннями, визначеними в податкових деклараціях з податку на додану вартість № від 19.01.2018, № від 16.02.2018, № від 19.03.2018, № від 19.04.2018, № від 21.05.2018, № від 19.06.2018, № від 18.07.2018, уточнюючим розрахунком № від 29.03.2018.

Не погодившись з зазначеними судовими рішеннями, Головне управління ДПС у Луганській області 23.09.2020 засобами поштового зв`язку направило касаційну скаргу, яка надійшла до суду 28.09.2020. У касаційній скарзі просить судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в позові.

При вирішенні питання щодо можливості відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Зміст частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, обов`язковими умовами, встановленими пунктами 2 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України, є зазначення у касаційній скарзі:

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом (судами); постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом (судами); висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).

При поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені у касаційній скарзі норми права, які на переконання її заявника, неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав вимог та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем). Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

У цій справі підставою касаційного оскарження судових рішень визначено пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України - судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.11.2018 у справі № 2а-9232/12/2670, від 10.12.2019 у справі № 821/865/16, від 20.03.2018 у справі № 812/8730/13-а та від 08.05.2018 у справі № 802/777/16-а.

Зазначену підставу скаржник обґрунтовує тим, що у постанові від 10.12.2019 у справі № 821/865/16 Верховний Суд зазначив, що передумовою нарахування штрафних санкцій з підстав, визначених пунктом 126.1 статті 126 ПК України, є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов`язання у встановлені законом строки. Ця норма поширюється, зокрема, на випадки, коли погашення податкового боргу відбувається в примусовому порядку на підставі рішення суду. Розстрочення виконання судового рішення, застосоване адміністративним судом, не звільняє платника податків від відповідальності, передбаченої пунктом 126.1 статті 126 ПК України. Судове рішення не може встановити інших строків сплати узгодженого податкового зобов`язання порівняно з тими, що визначені Кодексом. Судове рішення про розстрочення присудженої судом суми податкового боргу не змінює обсягу податкового обов`язку платника податків боржника (у тому числі суми податкового боргу, а також розміру штрафу за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання), оскільки суд не наділений відповідними повноваженнями. Обсяг податкового обов`язку, а також відповідальність за його невиконання визначається винятково нормами податкового законодавства. Факт дотримання при цьому строків сплати, встановлених у судовому рішенні, не впливає на порушення строків сплати узгоджених грошових зобов`язань, визначених ПК України, і не може нівелювати правове значення останніх. До того ж податковий борг за рішенням суду стягується до повного його погашення без застосування строків давності, визначених статті 102 ПК України. Висновок судів, що законодавцем не визначено повноваження податкового органу щодо перерозподілу платежів в умовах їх сплати платником податків за рішенням суду про розстрочення чи відстрочення його виконання, внаслідок чого податковий орган неправомірно здійснив перерозподіл платежів, які сплачуються платником податків за поточним зобов`язанням, у рахунок погашення сум, розстрочених за рішенням суду, є помилковим.

Тобто, з огляду на зміст касаційної скарги, ГУ ДПС доводить правомірність притягнення до відповідальності позивача за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань, в тому числі при виконанні контролюючим органом обов`язку, встановленого пунктом 87.9 статті 87 ПК України, незважаючи на наявність судового рішення про розстрочення сплати податкового боргу.

Натомість, як вже було зазначено, підставою для задоволення позову також стали висновки про порушення контролюючим органом порядку погашення складових податкового боргу і строку притягнення до відповідальності. Відтак, обґрунтування доводів касаційної скарги наведено безвідносно до висновків судів попередніх інстанцій. Доводів про неправильне застосування судами пункту 131.2 статті 131 та пункту 102.1 статті 102 ПК України, касаційна скарга не містить.

Інші постанови Верховного Суду наведені без взаємозв`язку із посиланням: 1) на норму матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) який саме висновок у них викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду.

Крім того, в порушення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не обґрунтовує в чому, на його думку, полягає подібність правовідносин у справах, які були предметом розгляду Верховним Судом, зі справою, у якій подається касаційна скарга.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права у вигляді не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або які саме зібрані у справі докази судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Порушенню норм процесуального права кореспондує передбачена пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України підстава для касаційного оскарження судових рішень, при викладенні якої має бути зазначено відповідний пункт частини другої та/або третьої статті 353 КАС України, який на переконання скаржника, було порушено судами, а також аргументовані доводи, які б давали підстави для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду відповідної інстанції.

Водночас, скаржник має враховувати, що пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Таким чином, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, може унеможливити в подальшому її розгляд.

Відповідно до частин другої і шостої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

У зв`язку з наведеним, касаційна скарга залишається без руху з наданням скаржнику часу на усунення виявлених недоліків: подання уточненої касаційної скарги, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судового рішення має бути викладено з урахуванням мотивів, наведених у цій ухвалі.

На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 169, 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2020 у справі №360/4548/19 - залишити без руху.

Надати скаржнику десятиденний строк з дня отримання копії зазначеної ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, а саме:

- для надання суду уточненої касаційної скарги, зміст якої щодо підстав для касаційного оскарження судових рішень має бути викладено з урахуванням мотивів, наведених у цій ухвалі.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.

Роз`яснити, що відповідно до пункту 3 Розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України, в редакції Закону України від 18.06.2020 №731-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон М.Б. Гусак О.О. Шишов