Справа № 640/20641/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 року м. Київ № 640/20641/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом
за позовомГромадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особа про Управління державної міграційної служби в Хмельницькій області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 343-19 від 30.09.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано порушеннями, допущеними Державною міграційною службою України, під час винесення спірного рішення, положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не прийнятті до уваги фактів серйозної загрози життю позивача. При цьому, позивач вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем.

Також, позивач зазначає, що в 2014 році прийняв християнство, відмовившись від офіційної релігії Ірану - ісламу, водночас станом на теперішній час в Ірані відбуваються переслідування щодо осіб, які відмовились від Корану, таким чином він відмовляється повертатися додому, оскільки має побоювання за своє життя.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Одночасно ухвалою від 01.11.2019 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління державної міграційної служби в Хмельницькій області (далі - УДМС в Хмельницькій області, третя особа).

09 грудня 2019 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що позивач неодноразово (у 2014 та 2016 роках) звертався до органів ДМС із аналогічними заявами про отримання статусу біженця, разом з тим такі заяви не мали належного обґрунтування та були залишені без задоволення, що також підтверджено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2014 року № 826/17462/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2015 року та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 року № 826/4485/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року, з огляду на відсутність нових фактів переслідування позивача в країні його походження йому було відмовлено у надані статусу біженця.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ардебіль Іран, за національністю - азербайджанець (Азері), за віросповіданням - християнин. З 1997 по 2012 рік проживав на території Азербайджану. До України прибув 15.10.2012 року на підставі компетентного дозволу та посвідчення особи без громадянства № НОМЕР_1 .

10 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою № 01 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого небажання повернення на територію Ірану позивач вказав, що завжди хотів сповідувати Християнство та жити в країні де це є можливим, крім того у разі повернення до країни свого походження має побоювання за власне життя через зміну релігії на християнство.

Під час співбесіди 3 вересня 2019 року позивач зазначив, що в Ірані є два закони державний та релігійний Шаріату, на кожного мусульманина, який змінив свою релігію відповідно до законів Шаріату чекає смертна кара, разом з тим маючи намір бути християнином позивач у 1997 році виїхав з країни свого походження. Першою країною його перебування був Азербайджан, де позивач проживав до 2014 року, а потім прибув до України та був охрещений, через що не може повернутись до країни свого походження, адже там його буде вбито.

Крім того, позивач також зазначив, що у 2014 та 2016 роках вже мав намагання отримати статус біженця, та звертався з відповідними заявами до органів міграційної служби, однак йому було протиправно відмовлено, оскільки не було проведено повного та всебічного аналізу ситуації в країні його походження.

За результатом розгляду заяви та матеріалів співбесіди 02 серпня 2019 року Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області складено Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 , з огляду на відсутність підстав передбачених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

27 вересня 2019 року відповідачем проаналізовано матеріали міграційної справи позивача та винесено висновок щодо відсутності умов передбачених пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі зазначених вище висновків 30.09.2019 року відповідачем прийнято рішенням № 343-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребу додаткового захисту громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 .

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 5 статті 10 Закону № 3671 встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців від 1951 року та статті 1 Закону № 3671 - поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття був абзац 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вже звертався до територіальних органів ДМС України із заявами для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у 2014 та у 2016 роках.

Так, 11 квітня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Чернівецькій області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесіди від 05.05.2014 року позивач повідомив, що він виїхав з Ірану в грудні 1994 році до Азербайджану, який має спільний кордон з Іраном і де також є Християнська віра. На території Азербайджану позивач проживав 18 років, де звернувся до ВКБ ООН, і йому було надано допомогу у влаштуванні в Червоний хрест (м. Баку) після чого позивач отримав посвідчення особи без громадянства. В Азербайджані позивач працював в сільському господарстві, викладав карате, а 15.10.2012 року вилетів до Києва з метою подальшого проживання в Християнській державі. Після прибуття на територію України, в м. Кіровоград, куди він приїхав до свого товариша - депутата міськради, і де він отримав посвідку на тимчасове проживання, позивач переїхав до м. Чернівці і знайшов роботу. 29.01.2014 року позивач змінив віросповідання на християнство.

Як повідомив заявник під час співбесід, він був військовим і приймав участь у бойових діях з 1981 по 1987 роки під час війни з Іраком і не бажає повертатись до країни, де існує диктатура ісламістів.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, 06 серпня 2014 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Чернівецькій області підготовлено висновок із рекомендацією відмовити іноземцю у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого рішенням Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року №510-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність зазначеного рішення ДМС України була встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2014 року № 826/17462/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2015 року.

У січні 2016 року позивач повторно звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.01.2016 року, в обґрунтування якої вказано про неможливість позивача повернутися до Ірану у зв`язку зі зміною релігії, а саме: навернення у християнство.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийнято наказ від 21.01.2016 №3 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особі без громадянства Громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 ».

В обґрунтування вказаного наказу зазначено, що ОСОБА_1 вже звертався 11.04.2014 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, за результатами чого прийнято рішення від 14.10.2014 №510-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке під час судового оскарження залишено без змін. Проаналізувавши заяву від 21.01.2016 управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області зроблено висновок про ідентичність причин, через які позивач покинув країну громадянської належності, які були зазначені при попередньому зверненні останнього до управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області, із зазначенням того, що умови, передбачені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не змінились, оскільки позивач, в порушення міграційного законодавства, не залишав територію України.

Правомірність наказу ДМС України від 21.01.2016 року №3 встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 року № 826/4485/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2014 року № 826/17462/14 встановлено, що позивач не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності в країні походження, не був членом жодних організацій чи політичних партій. Під час співбесід позивач не навів фактів свого особистого переслідування чи своїх родичів в Ірані за ознаками віросповідання. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним не був.

Також, стверджуючи про залишення країни походження для реалізації своєї мрії змінити релігію на християнство, яка була у нього з вісімнадцятирічного віку, позивач змінив віросповідання лише через двадцять років після залишення Ірану та через два роки після прибуття до України.

Таким чином, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2014 року № 826/17462/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2015 року та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 року № 826/4485/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року встановлено відсутність доказів наявності реального та обґрунтованого побоювання позивачем переслідування в країні його походження, та нових доказів під час розгляду даної адміністративної справи позивачем не надано.

Крім того, згідно статті 13 Конституції Ісламської Республіки Іран, іранські зороастрійці, іудеї і християни є єдиними релігійними общинами, які можуть вільно здійснювати свої релігійні обряди в рамках закону.

Відповідно до частини 7 статті 7 Закону № 3671, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У той же час, у своїй заяві-анкеті позивач вказує, що він у 1995 році, нелегально, перетнув кордон з Азербайджаном та залишився там проживати до 2012 року, де працював та отримав посвідчення особи без громадянства.

Жодних відомостей щодо переслідування на території Азербайджану протягом 18 років проживання, позивачем ані при проходженні співбесіди, ані у позовній заяві не наводилось.

Більше того, під час співбесіди позивачем зазначено, що вибір Азербайджану був обумовлений тим, що це найближча країна до Ірану де не заборонено сповідувати християнську віру.

Згідно з частини 1 статті 6 Закону № 3671, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, під час подання заяви від 11.04.2019 року посилається на аналогічні обставини, що і у 2014 та 2016 роках, разом з тим зазначає, що органами ДМС не було проаналізовано ситуацію в країні походження, що з кожним роком стає все складнішим для людей, що сповідують християнську віру.

Відносно посилань позивача, щодо загострення ситуації в Республіці Іран у відношенні держави до християн, та не дослідження органами ДМС ситуації по країні, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 35 Конвенції наглядову функцію за виконанням державами - учасницями положень Конвенції виконує Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН). З метою правильного та однакового тлумачення норм Конвенції УВКБ ООН розроблено ряд рекомендацій у сфері міжнародного захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно положень частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вже зазначалось раніше, рішеннями суду встановлено належність дослідження органами ДМС України ситуації по країні походження позивача у 2014 та 2016 роках, та відсутність належних доказів щодо загрози для життя і здоров`я позивача.

При цьому, суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи жодних належних доказів щодо переслідування його, та/або його близьких з підстав релігійних переконань на території Республіки Іран у період з 2016 по 2019 року, та доказів які б підтвердили побоювання переслідувань на даний час.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи позивач з 1995 року не перебував на території Республіки Іран.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність доказів, які належним чином підтверджують побоювання позивача щодо переслідувань. Натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих твердженнях і не має документального підтвердження.

З огляду на зазначене, суд дійшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування Рішення Державної міграційної служби України № 343-19 від 30.09.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Також не підлягає задоволенню позовна вимога щодо зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко