Справа № 520/12645/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 р.Справа № 520/12645/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 14.02.20 року по справі № 520/12645/19

за позовом ОСОБА_1

до Державна міграційна служба України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просило суд:

- скасувати рішення Державної міграції служби України від 12.11.2019 року 395-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначив, що він народився Секторі Газа (Палестина). До приїзду в Україну (лютий 1996 року) ізраїльська поліція його тричі арештовувала за участь у демонстраціях, які проходили на підтримку миру та свободи для Палестини. За політичними переконаннями комуніст та не може повернутися до Палестини, а тому він звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 21.11.2019 складено повідомлення 107 від 21.01.2019 про відмову відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2019 395-19. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на переслідування, яких може зазнати на Батьківщині.

04 лютого 2020 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишений без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрутнованість прийнятого судом першої інстанції рішення та безпідставність заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 02.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.07.2018 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №150 позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

01.10.2018 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області задоволений частково.

Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 03.07.2018 150 про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області вирішити питання щодо прийняття заяви про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки наданої судом.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

21.11.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 107 від 21.11.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення, питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставу відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 107 від 21.11.2019 зазначено рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2019 №395-19.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду з даним позовом .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості рішення Державної міграції служби України від 12.11.2019 року 395-19 та відсутності підстав для його скасування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Таким чином, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Палестині.

У період з 1993 року по 1994 рік позивач навчався на контрактній основі, як громадянин Ізраїлю, заявник навчався на підготовчому факультеті центру міжнародної освіти Харківського національного університету ім. Каразіна. 11.01.1994 за систематичне порушення навчальної дисципліни та негідну поведінку у гуртожитку заявника було відраховано (лист Харківського національного університету ім. Каразіна, центр міжнародної освіти від 08.12.2004 2201-3/457, справа 2011HAR-05). У січні 1996 року заявник виїхав на батьківщину, та 05.03.1996 за короткотерміновою службовою візою знову повернувся до України. В подальшому позивач не навчався.

До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області 03.07.2018 звернувся позивач з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач звернувся за захистом в Україні в шостий раз.

Позивач стверджує, що він є громадянином Палестини, та повідомив, що народився, навчався, постійно проживав в місті Газа (Палестина). Проте на момент подачі заяви (03.07.2018) до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області у заявника був відсутній оригінал документу, що посвідчує його особу.

В підтвердження своїх слів заявник надав копію сторінок палестинського документу для подорожей 0711079, в якому зазначене його ім`я як - ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ).

В заяві-анкеті відсутні жодні обґрунтування відсутності документів, що посвідчують особу заявника, тобто заявник не виконав вимогу Закону України, та не зазначив причини, через які ці документи не можуть бути надані, та не повідомив, де його документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити надану заявником інформацію щодо втрати його документів.

Під час співбесід заявник пояснив відсутність оригіналу документу, який посвідчує його особу, тим, що не може на теперішній час його отримати.

02.04.2019 заявник до справи додав копії документів, а саме: копію сторінок Ізраїльського документу для подорожей 0644504 без перекладу, на ім`я ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), виданого 11.04.1995 в м. Київ та дійсного до 10.04.1996; копію довідки міжнародного Комітету ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_7 , в перекладі якої зазначене ім`я ОСОБА_2 із міста Сабра; копію довідки 134/2003, видана громадянину ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ).

Проте, в заяві від 03.07.2018 заявник визначив (своє повне ім`я як ОСОБА_1 , та в співбесіді від 19.03.2019 заявник пояснив та визначив своє повне ім`я як ОСОБА_1 .

За обліками відділу з питань тимчасового проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянин ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому як службовцю було продовжено строк перебування в останнє до 05.10.2002. Також в справі 2011HAR-05, зазначається, що за даними управління у справах громадянства, імміграції та фізичних осіб ГУ МВС України в Харківській області значиться ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Палестини, який був зареєстрований за клопотанням ПП "ПІА" 03.07.2002 300с/5100/591/407 та якому було продовжено термін перебування в Україні до 05.10.2002 року.

В листі під 24.07.2018 19/121/2-3542 зазначено, що у результаті перевірки проведеної 20.07.2018 в секторів дактилоскопічних видів досліджень та обліків Харківського НДЕКЦ МВС України за допомогою АДІС «ДАКТО-2000» установлено збіг відбитків пальців рук на перевіряємій дактилокарті з відбитками пальців рук на дактилокарті, заповненій на особу « ОСОБА_12 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження: Сирія, м. Алеппо, дактило скопійований: 30.03.2005 в Комінтернівському РВ.

В результаті вивчення матеріалів справи, співбесід та враховуючи результати перевірочних заходів Харківського НДЕКЦ МВС України можна дійти висновку, що заявником надані не достовірні відомості та документи відносно себе, та заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може видавати себе за іншу особу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах спарви доказами, заява під час шостого звернення заявника є практично тотожною попереднім і не містить нових доказів наявності умов щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначені висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі 820/1502/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем під час проведених співбесід вказано, що його родичі залишились проживати на Батьківщині та не зазнали переслідувань.

Відкриті інформаційні джерела свідчать про те, що на території Палестини, у тому числі в Секторі Газа, на даний час не відбувається відкритий збройний конфлікт між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Колегія судідв вказує на те, що міграційним органом під час прийняття оскаржуваного рішення та наказу враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в країні своєї громадянської належності. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 р. по справі 420/3127.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 2статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що міграційний орган при прийнятті від 12.11.2019 року 395-19, діяв у межах своїх повноважень, на підставі та у спосіб, що передбаченічинним законодавством, з дотриманням вимог ч.3ст.2 КАС України.

Відповідно до ч. 2ст. 77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, надано належні докази на обґрунтування правомірності винесення оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо побоювань позивача за своє життя не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

За змістомп. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідност.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі № 520/12645/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.І. Сіренко
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 13.10.2020 року