Справа № 640/24905/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Києва на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Науково-дослідний інститут "КВАНТ" до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Києва, третя особа: Військова прокуратура Київського гарнізону про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - позивач, ДП «НДІ «Квант») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Печерський РВДВС м. Києва) та з урахуванням поданої 20 грудня 2019 року заяви про збільшення позовних вимог просить визнати протиправними та скасувати:

- постанову заступника начальника відділу Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві Андрющенко І.В. про відкриття виконавчого провадження від 28 листопада 2019 року ВП №60739671, винесену на вимогу Офісу великих платників податків державної податкової служби від 09 жовтня 2019 року №Ю-187-50 та про стягнення виконавчого збору у розмірі 178 236,7 грн.;

- постанову заступника начальника відділу Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві Андрющенко І.В. про відкриття виконавчого провадження від 13 грудня 2019 року ВП №60884026, винесену на вимогу Офісу великих платників податків державної податкової служби від 08 листопада 2019 року №Ю-187-50 та про стягнення виконавчого збору у розмірі 814 594,9 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» ДП «НДІ «Квант» включений до відповідного переліку. Зазначений Закон втратив чинність, проте, відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 02 жовтня 2019 року №145-ІХ забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року даний адміністративний позов - задоволено.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що ДП «НДІ «Квант» на день набрання чинності Законом №145-ІХ (на 20 жовтня 2019 року) було включено до переліків, затверджених Законом №847-ХІV, отже щодо нього як об`єкта права державної власності діяла заборона вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання відповідача на те, що винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження», а та обставина, що державний виконавець не обізнаний з положеннями Законів №847-ХІV та №145-ІХ, якими не вносилися зміни до Закону України «Про виконавче провадження», не змінює встановлених судом обставин у даній справі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що державний виконавець керувався нормами спеціального закону - Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого підстав для відмови у відкритті виконавчих проваджень №60739671 та №60884026 не виникло. Також відповідач стверджує, що Законами України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» та «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» жодних змін до Закону України «Про виконавче провадження» внесено не було, а винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією, а є рішенням державного виконавця, що оформлюється відповідною постановою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд за їх участю.

З урахуванням ч.2 статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповдіача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з наданої до матеріалів справи копії виконавчого провадження №60739671 вбачається, що 08 листопада 2019 року до Печерського РВДВС у м. Києві надійшла заява Офісу великих платників податків ДПС в особі Харківського управління про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ДП «НДІ «Квант» заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 1 782 367,01 грн., а також вимога від 09 жовтня 2019 року №Ю-187-50У про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, а також копія корінця вимоги про сплату боргу від 09 жовтня 2019 року №Ю-187-50 з відомостями про вручення.

Заступником начальника Печерського РВДВС у м. Києві Андрющенко І.В. 28 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження за зазначеною заявою Офісу великих платників податків ДПС в особі Харківського управління.

Надалі 13 грудня 2019 року винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, відповідно до якої об`єднано виконавчі провадження №60404758, №60739671 у зведене виконавче провадження №60884332.

Також, з матеріалів виконавчого провадження №60884026 вбачається, що 13 грудня 2019 року заступником начальника Печерського РВДВС у м. Києві Андрющенко І.В. відкрито виконавче провадження за заявою Офісу великих платників податків ДПС про стягнення з ДП «НДІ «Квант» на користь держави 8 145 949,89 грн.

Іншою постановою державного виконавця від 13 грудня 2019 року приєднано виконавче провадження №60884026 до зведеного виконавчого провадження №60884332.

Інших виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №60884026 не провадилося.

Вважаючи вказані постанови про відкриття виконавчого провадження протиправними та такими, що прийняті з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404).

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У ч.1 статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави для повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, а саме: рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом.

Крім того, відповідно до пунктів 4 та 5 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) містяться вимоги, що передують відкриттю виконавчого провадження:

Виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувану повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

У разі наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 5 Закону, приватний виконавець має право повернути виконавчий документ без прийняття до виконання, про що зобов`язаний письмово повідомити стягувана із зазначенням підстави повернення та роз`яснити йому право оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувана подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

У разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувану без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч.1 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Отже, постанова про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією, а є підставою для вчинення чи не вчинення подальших виконавчих дій в рамках Закону України "Про виконавче провадження" .

З огляду на наведені норми чинного законодавства України, державний виконавець при винесенні постанови про відкриття провадження у справі діяв в рамках чинного законодавства України, тому підстав для задоволення скарги не було, а відтак спростовуються висновки суду першої інстанції щодо незаконності дій заступника начальника Печерського РВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрющенко Ірини Василівни, вчинених в рамках виконавчих проваджень №60739671 та №60884026, а саме прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження.

Позивач в обґрунтування своєї позиції посилається на заборону, що міститься в Законі України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації»».

Так, 20 жовтня 2019 року набув чинності Закону України № 145-ІХ від 02 жовтня 2019 року «Про визнання таким, що втратив чинність, Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». Відповідно до п.3 розділу 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

З аналізу вищевикладеної норми вбачається, що нею врегульовано питання можливості вчинення виконавчих дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

Відповідно до Додатку 2 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 07 липня 1999 року № 847-XIV Науково-дослідний інститут "Квант" (252006, м. Київ, вул. Димитрова, 5) включене до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані; Орган управління Мінпромполітики.

Станом на 20 жовтня 2019 року до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» включено дані про ДП «Науково-дослідний інститут «Квант».

Між тим, відповідно до статті 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужене заставодавцем та на яке може бути звернене стягнення.

Згідно статті 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Відповідно до статті 177 Кодексу об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Зазначене свідчить про те, що предметом застави не можуть бути грошові кошти.

При подальшому аналізі змісту предмету правового регулювання положення пункту 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-IX в частині об`єктів, що перебували в переліках, об`єктів права державної власності, що не підлягали приватизації, слід враховувати таке.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» об`єктами державної власності, що є об`єктами приватизації, є, наприклад, єдині майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів. Вбачається логічним, що об`єктами, що не підлягають приватизації, в розумінні Закону № 145-ІХ, також є підприємства як єдині майнові комплекси.

Частиною 2 статті 191 Кодексу визначено, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, в основу положення, визначеного пунктом 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ, законодавцем було покладено необхідність збереження об`єктів державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур. Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Тобто вказаною нормою Закону № 145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства - грошові кошти та товари.

Тобто, з аналізу наведених положень чинного законодавства вбачається, що пунктом 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації»» заборонено вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», із визначенням двох виключень із такої заборони, що стосуються: 1) стягнення грошових коштів; 2) стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Приймаючи до уваги, що за оскаржуваними постановами державного виконавця з позивача підлягають стягненню саме грошові кошти, посилання апелянта на встановлену п.3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації»» заборону є безпідставними та відхиляються судом.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується із висновком апелянта стосовно правомірності оскаржуваних постанов відповідача та відсутності підстав для визнання їх протиправними та скасування.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

За змістом ч.1 статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Києва - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову Державного підприємства "Науково-дослідний інститут "КВАНТ" до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Києва, третя особа: Військова прокуратура Київського гарнізону про визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 07 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев