Справа № 400/952/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020 р. № 400/952/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034

про:визнання протиправними та скасування рішень, оформлених листами від 23.07.2019 № К-6207/0-3075/0/20-19-СГ, від 22.08.2019 № К-6207/1-3307/0/20-19-СГ; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області (далі - відповідач), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене листом від 22.08.2019 № К-6207/1-3307/0/20-19-СГ про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області; визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою"; зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що єдиною законною підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на обставину включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, право оренди на які пропонується до продажу на земельних торгах, станом на дату надання позивачу відповіді листом від 22.08.2019 № К-6207/1-3307/0/20-19-СГ, що відповідно до статті 136 Земельного кодексу України виключає можливість надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою. Також відповідач зазначає, що зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Жодних заперечень щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ відповідач у відзиві не висловив.

Ухвалою від 16.04.2020 суд, з метою забезпечення реалізації права позивача на доступ до суду, прийняв до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог та установив учасникам справи нові строки подання заяв по суті справи та доказів.

Відзиву на позовну заяву в новій редакції від відповідача не надходило.

21.04.2020 відповідач подав до суду клопотання, в якому просив відмовити позивачу у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог. У зв`язку з прийняттям заяви позивача до розгляду ухвалою від 16.04.2020, яка набрала законної сили, суд не приймав процесуальних рішень за цим клопотанням відповідача.

У відповіді на відзив позивач вказує, що посилання відповідача на включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, право оренди на які пропонується до продажу на земельних торгах, є безпідставним, оскільки зазначена земельна ділянка не має кадастрового номера, отже, не сформована та не може бути включеною до відповідного переліку.

Відповідач надав заперечення на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правомірності оскаржуваного позивачем наказу відповідача від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ, посилається на обставину надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо бажаної позивачем земельної ділянки іншому громадянину наказом відповідача від 18.05.2017 № 14-6394/14-17-СГ.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

02.07.2019 позивач звернувся до відповідача із клопотанням (а. с. 33), в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

До клопотання, серед іншого, позивач додав графічний матеріал із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки (а. с. 34).

Листом від 23.07.2020 № К-6207-3075/0/20-19-СГ (а. с. 28) відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстави ненадання позивачем згоди на обробку персональних даних.

30.07.2019 позивач повторно звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо бажаної ним земельної ділянки, зазначивши у тексті клопотання про надання згоди на обробку персональних даних (а. с.27).

Листом від 22.08.2019 № К-6207/1-3307/0/20-19-СГ (а. с.23) відповідач відмовив позивачу у наданні запитуваного ним дозволу з посиланням на те, що наказом від 09.07.2019 № 331 бажана позивачем земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, а тому, ураховуючи приписи частини третьої статті 136 Земельного кодексу України, не може відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися в користування до завершення торгів.

Листом від 10.09.2019 № 127/0-136/0/63-19 (а. с. 16) відповідач надав позивачу на його запит копію наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (а. с. 17) від 09.07.2019 № 331 «Про внесення змін до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 05.03.2019 № 114 «Про визначення переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах», пунктами 1 та 2 якого внесені зміни до додатків 1 та 2 до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 05.03.2019 № 114 «Про визначення переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах» в частині зазначення у них земельної ділянки орієнтовною площею 16,0000 га на території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, вид земельних угідь - рілля, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер не визначений.

17.02.2020 позивач втретє звернувся до відповідача із клопотанням (а. с. 71), в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (за межами населених пунктів).

Наказом від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» (а. с. 73) відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з посиланням на те, що «місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, містобудівній документації, схемам землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць проектів землеустрою щодо впорядкування територій». Наказ не мотивований посиланням на фактичні обставини, що свідчать про таку невідповідність.

Суд установив, що відповідач тричі відмовляв позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо однієї і тієї самої земельної ділянки з посиланням щоразу на інші підстави.

Зокрема, підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у листі від 22.08.2019 № К-6207/1-3307/0/20-19-СГ була зазначена передбачена статтею 136 Земельного кодексу України обставина включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогоподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, а для відмови у наказі від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» - невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, містобудівній документації, схемам землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць проектів землеустрою щодо впорядкування територій без уточнення, у чому саме полягає така невідповідність.

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що ї передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини 7 цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

При цьому приписи статті 136 Земельного кодексу України, якою визначено порядок добору земельних ділянок державної чи комунальної власності та підготовка лотів для продажу на земельних торгах, свідчать про те, що віднесення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах є також самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Так, згідно з положеннями частин 1-3 цієї статті, організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення.

У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу.

Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності, у тому числі разом з розташованими на них об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) державної чи комунальної власності, які або права на які виставляються на земельні торги, здійснюється з урахуванням затверджених містобудівної документації та документації із землеустрою, а також маркетингових досліджень, інвестиційної привабливості, звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови.

Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Пунктом 4 частини четвертої статті 136 Земельного кодексу України передбачено, що підготовка лотів до проведення земельних торгів включає державну реєстрацію земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №815/3059/17 та від 17.10.2019 у справі №823/1120/16.

Аналіз наведених правових норм також дає змогу дійти висновку, що перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги, серед іншого, в обов`язковому порядку має містити кадастровий номер відповідної земельної ділянки. При цьому фактично формуванню переліку передує процедура підготовки лоту до торгів, в межах якої організатор торгів, зокрема, здійснює відведення такої земельної ділянки та державну реєстрацію останньої із присвоєнням відповідного кадастрового номеру.

Аналогічні висновки відповідають позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №815/905/17, від 08.11.2019 у справі № 420/914/19.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 816/2119/16, включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою. Проте зазначена обставина потребує перевірки судами, особливо, якщо особа оскаржує відмову в наданні дозволу саме з цієї причини.

Посилаючись на включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогоподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, відповідач не надав доказів формування земельної ділянки, її державної реєстрації з присвоєнням кадастрового номера.

Відповідач не спростував доводів позивача про несформованість бажаної ним земельної ділянки, зокрема, відсутність у неї кадастрового номера.

Крім того, суд бере до уваги, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою від 22.08.2019 оформлена листом.

Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (далі також - Положення № 333, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521.

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Згідно з пунктом 108 Інструкції з діловодства у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженої наказом Держгеокадастру від 03.08.2018 № 123 (далі - Інструкція № 123), накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

Відповідно до пункту 154 Інструкції № 123, службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як відповіді на виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, дорученнях вищих посадових осіб, на запити, звернення, а також кореспонденцію Верховної Ради України, на виконання доручень установ вищого рівня, на запити інших установ, звернення громадян, запити на інформацію, а також як ініціативні та супровідні листи.

Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ, відтак рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмова в наданні такого дозволу повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №140/1992/18, від 14.08.2019 у справі №640/4434/18, від 29.08.2019 у справі №420/5288/18 та від 17.10.2019 у справі №811/1845/18, від 08.11.2019 у справі № 420/914/19.

На цій підставі суд визнає протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиданні наказу за результатами розгляду клопотання позивача від 30.07.2019.

Оцінюючи правомірність оскаржуваного позивачем наказу відповідача від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», суд виходить з такого.

Як зазначено вище, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним. Зокрема підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Саме таке формулювання підстави відмови і наведене в оскаржуваному наказі, але без конкретизації, у чому саме полягає така невідповідність.

Тобто відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є немотивованою, що свідчить про порушення відповідачем вимог частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Суд не приймає наведене у запереченнях посилання відповідача на наказ № 14-6394/14-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою іншому громадянину, оскільки дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність чи користування. Однак надання дозволу дає особі правомірні, небезпідставні очікування, що після розроблення проекту землеустрою земельну ділянку їй може бути надано, якщо для цього не буде законних перешкод. Проте інші особи теж можуть мати законний інтерес щодо цієї земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 671/464/17.

Крім того, суд зауважив, що незважаючи на наявність наказу, датованого 2017 роком, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою іншій особі, листом від 22.08.2019 № К-6207/1-3307/0/20-19-СГ відповідач відмовив позивачу, посилаючись на включення бажаної ним земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, не згадуючи про вказаний наказ, хоча, як свідчить зміст письмових заперечень відповідача, останній вважає цю обставиною такою, що має правове значення.

Натомість уже в наказі від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ відповідач не посилається на включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах, а вказує на обставину надання дозволу на розроблення проекту землеустрою іншому громадянину наказом від 18.05.2017 № 14-6394/14-17-СГ.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що наказ від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ не відповідає вимогам щодо обґрунтованості, добросовісності, розсудливості рішення суб`єкта владних повноважень та прийняття його на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не довів наявність обставин, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову, а саме: включення бажаної позивачем земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах. Посилаючись на цю обставину, відповідач не відреагував на наведені в позовній заяві доводи позивача про несформованість земельної ділянки та про відсутність у неї кадастрового номера.

Непрямим доказом несформованості спірної земельної ділянки, крім наказу від 09.07.2019 № 331 (а. с. 17), є також лист відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 01.07.2019 № 189/115-19 (а. с. 18) про заміну земельної ділянки площею 11,2502 га, яка має кадастровий номер та розташована на території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, включеної до переліку для продажу права на земельних торгах, - на земельну ділянку площею 16,0 га, розташовану на території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, кадастровий номер якої не визначений.

Відповідач також не довів наявності обставини невідповідності місця розташування бажаної позивачем земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, відмова в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою є протиправною, тому є підстави для визнання протиправним і скасування наказу відповідача від 11.03.2020 № 5139/0//14-20-СГ.

Також для захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Суд вважає помилковою позицію відповідача, який вважає, що зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням у його дискреційні повноваження.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Також підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для продажу прав на них на земельних торгах (стаття 136 Земельного кодексу України).

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

У спірних правовідносинах відповідач посилається на частину сьому статті 118 та частину третю статті 136 Земельного кодексу України, але не довів наявність обставин, за умови існування яких застосовується зазначені правові норми.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 зробив правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким».

У справі, що розглядається, повноваження щодо затвердження або відмови у затвердженні проекту землеустрою, регламентовані статтями 118 та 136 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі 825/2228/18.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судові витрати у справ становлять 8400 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Калічем Євгеном Анатолійовичем.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові від 11.06.2020 у справі №821/227/17, а також у постановах від 09.06.2020 у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц, витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У позовній заяві позивач зазначає, що очікує понесення витрат на правову допомогу в сумі 8 400 грн. з розрахунку 24 години роботи адвоката та вартості 1 години роботи у 350 грн.

На підтвердження понесення зазначених витрат у сумі 8 400 грн. позивач надав суду:

- договір про надання правової (правничої) допомоги від 03.02.2020, згідно з пунктом 4.1 якого розмір винагороди (гонорару) визначається згідно з додатком № 1 до цього договору. Відповідно до пункту 1.1 договору, клієнт доручає, а виконавець приймає на себе обов`язки з надання правової (правничої) допомоги клієнту у справі щодо оскарження в суді рішень Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, оформлених листами від 23.07.2019 № К-6207/0-3075/0/20-19-СГ та від 22.08.2019 № К-62071-3307/0/20-19-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області;

- додаток № 1 до договору про надання (правничої) допомоги, укладеного 03.02.2020 з адвокатом Калічем Євгеном Анатолійовичем, під назвою «Затрати на професійну правову (правничу) допомогу» у формі таблиці, що включає стовпчики під назвами «Зміст витраченого часу» та «кількість годин». Додаток до договору підписаний лише адвокатом Калічем Є. А. У додатку зазначено, що сума винагороди (гонорару) виконавця становить 8 400 грн (350 грн. х 24 год.);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 24.05.2019;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 08.04.2020;

- квитанцію про сплату 8 400 грн. ОСОБА_2 .

Відповідач проти стягнення з нього витрат на правову допомогу заперечує, посилаючись на відсутність акту приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг).

Суд бере до уваги, що позивач не надав детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, надання якого передбачене частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд не приймає додаток № 1 до договору про надання (правничої) допомоги від 03.02.2020 під назвою «Затрати на професійну правову (правничу) допомогу» як доказ виконаних адвокатом робіт та здійснених ним витрат, оскільки цей документ не підписаний позивачем, тобто не свідчить про прийняття ним виконаних робіт (наданих послуг). Також додаток до договору як невід`ємна частина договору укладається одночасно з договором і свідчить про наміри сторін щодо відповідного розміру витрат і обсягу правової допомоги, що планується надати, але не про вартість фактично наданого обсягу правової допомоги. Також про це свідчить текст позовної заяви, у якій позивач наводить розрахунок витрат на правову допомогу, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, і такий розрахунок є ідентичним змісту додатку № 1 до договору від 03.02.2020.

Також суд бере до уваги, що зазначене у предметі договору про надання правової допомоги оскарження відмови позивачу у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою, оформленої листом відповідача від 23.07.2019 № К-6207/0-3075/0/20-19-СГ, не є предметом розгляду у справі № 400/952/20.

Крім того, опис виконаних адвокатом робіт під назвою «Затрати на професійну (правничу) допомогу» містить, серед іншого, такі види робіт:

- «судове представництво», на яке витрачено 4 години, за тієї умови, що судовий розгляд здійснений у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

- «підготовка відзиву на позовну заяву», на яку витрачено 3 години, тоді як відзив не є заявою по суті справи, що може подаватися позивачем, і у справі, що розглядається, відзив поданий відповідачем;

- «відправлення кореспонденції та приймання кореспонденції», на яке витрачено 1 годину та яке не передбачено Законом України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як вид правової допомоги;

- «підготовка процесуальних документів у справі (клопотання, заяви, письмові пояснення, адвокатські запити тощо», на яку витрачено 2 години, тоді як подання позивачем до суду такої заяви по суті справи або заяви з процесуальних питань, як пояснення, не передбачено та заява про уточнення позовних вимог містить позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 11.03.2020 № 5139/0/14-20-СГ, оскарження якого не є предметом договору про надання правової допомоги (пункт 1.1 договору) і додаткові угоди до договору, укладені на виконання пункту 8.2 договору, позивачем до суду не надавались.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що наданими документами не підтверджується понесення позивачем витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим у їх стягненні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить відмовити.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, що полягає у неприйнятті наказу за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 30.07.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту документації із землеустрою» від 11.03.2020 №5139/О/14-20-СГ.

4. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр-т Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої в межах території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна