Справа № 200/6977/20-а
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 р. Справа№200/6977/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Стойки В.В.;

при секретарі Дідевичі І.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Малушенко Г.Ю.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, відповідно до якого просить:

визнати неправомірними дії ДФС України щодо звільнення з 30.06.2020 року з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України ОСОБА_1 (М-082729), начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України.

визнати неправомірним та скасувати Наказ ДФС України від 26.06.2020 року № 847-о, яким звільнено з посади та податкової міліції у Запас Збройних Сил за пунктом 64 підпункту г Положення (через скорочення штатів) полковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-082729), начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України.

поновити з 30.06.2020 року ОСОБА_1 на посаді начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України.

стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 30.06.2020 року по 30.09.2020 року з розрахунку 1397,88грн. за кожен день вимушеного прогулу.

Позовні вимоги, серед іншого, мотивовані тим, що відносно ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства щодо пропонування перед звільненням іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, що прямо передбачено п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу, а також ст. 49-2 КзпП України.

Відповідач через канцелярію суду надав відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що ОСОБА_1 відмовився від запропонованих посад, що підтверджується відповідним рапортом від 15.06.2020 року.

Ухвалою суду від 03.08.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Призначено засідання по справі.

24.09.2020 року позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що голова ДФС має повноваження приймати на роботу та звільняти працівників, але під час ліквідації це повинна робити належним чином уповноважена особа, а саме: Голова ДФС, а не в.о. Голови ДФС.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не надавав.

Об`єктивно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та повно і всебічно встановивши обставини даної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 був прийнятий на службу до податкової міліції 15.10.1999. З 01.07.2010 по 04.06.2012 проходив службу у Міністерстві внутрішніх справ України, звідки 05.06.2012 був знову прийнятий на службу в органи податкової міліції. Загальний страховий стаж позивача складає 31 рік 8 місяців та 22 дні, вислуга років - 20 років 8 місяців та 15 днів.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.09.2019 № 846 Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України, із змінами та доповненнями, відповідно до наказів ДФС від 21.12.2019 № 791 Про введення в дію Структури Державної фіскальної служби України та від 06.04.2020 № 5-ф Про введення в дію Переліку №1 змін до штатного розпису на 2020 рік Державної фіскальної служби України посада, яку займав ОСОБА_1 , підлягає скороченню, у зв`язку з реорганізацією, зміною організаційної структури та штатної чисельності.

У зв`язку зі зміною організаційної структури, штатного розпису, у відповідності до ст.49-2 Кодексу законів про працю України, 24.04.2020 ОСОБА_1 - начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління ДФС, попереджено про наступне вивільнення із займаної посади та органів податкової міліції ДФС не раніше 24.06.2020. згідно із п.п. г п.64 Положення №114, у зв`язку із скороченням штату, за відсутності можливості подальшого використання на службі.

Також 24.04.2020 року позивача попереджено, що вакантні посади йому будуть запропоновані впродовж двох місяців, згідно з чинним законодавством, за результатами рішення атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби за можливості подальшого використання на службі.

Відповідно Рапорту 15.06.2020 року позивач просив скоротити термін попередження про наступне звільнення та звільнити його із займаної посади та податкової міліції раніше передбаченого законодавством 2-хмісячного терміну за п. 64 пп. г Положення (через скорочення штатів) 30.06.2020 року. Від проходження ЛВК та запропонованих посад відмовився.

Наказом ДФС України від 26 червня 2020 року № 847-0 звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпункту г Положення (через скорочення штатів) полковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-082729), начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України з 30 червня 2020 року.

Згідно Довідки ДФС України від 21.08.2020 року № 64/С/94-99-08-01-14, розмір місячного грошового забезпечення полковника податкової міліції ОСОБА_1 станом на день звільнення зі служби складав 26621, 60 грн. (в т.ч. оклад 8460грн., надбавка за спеціальне звання 1480, 00грн., надбавка за вислугу років 45% - 4473, 00грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень 15% - 1269, 00грн., надбавка за особливості проходження служби 70% - 10089, 10грн., премія 1692, 00грн., розмір одноденного грошового забезпечення 1373, 16грн. (27463,10/20-кількість робочих днів в червні)).

Відповідно Розрахункових листів ОСОБА_1 за 2020 рік, в травні, червні 2020 року відповідно позивач отримав надбавку за вислугу років 4473,00грн., основний оклад - 8460, 00грн., надбавка за звання 1480, 00грн., секретність 1269, 00грн., індексація 216, 51 грн., надбавка за особливості проходження служби 10089, 10грн., премія щомісячна 1692, 00грн. та 850, 50 грн.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України, особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Порядок та умови проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Пунктом 64 "г" Положення № 114 обумовлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Пунктом 10 Положення № 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Суд зазначає, що під час вирішення адміністративних спорів із публічної служби пріоритетними для застосування є норми спеціальних законів, а в питаннях, не врегульованих спеціальним законодавством, підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Отже, до спірних правовідносин щодо звільнення працівників податкової міліції через скорочення штату, на переконання суду, мають застосовуватись норми Кодексу законів про працю України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

За змістом статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників (пункт 1).

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Приписами частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України обумовлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Виходячи з положень статті 40 КЗпП України, розірвання трудового договору можливе як при ліквідації підприємства, установи, організації, так і при скороченні чисельності або штату працівників.

За змістом пп. "г" пункту 64 Положення № 114 звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі. При цьому, з урахуванням приписів статті 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

З аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Водночас, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

З урахуванням положень статті 42 КЗпП України, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати, в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

При цьому, в разі змін в організаційній структурі юридичної особи публічного права звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату самої установи не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.

Отже, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №826/12791/16), від 26 червня 2019 року (справа №821/1225/16), від 12 грудня 2018 року (справа №809/507/17, від 13 листопада 2019 року (справа № 824/4/16-а), від 16 травня 2018 року (справа №807/2384/15), від 22 жовтня 2019 року (справа №819/1827/17),

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Верховний Суд України вказував на те, що судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. З аналізу наведених вище положень Кодексу законів про працю України слідує, що звільнення працівника допускається, у разі, коли на підприємстві, в установі, організації дійсно відбулась реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників, та працівника неможливо перевести з його згоди на іншу роботу, а також за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі. При звільненні працівника повинні бути дотримані гарантії, передбачені КЗпП України.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку, що ДФС України зобов`язано було запропонувати позивачу вакантні посади з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Позивач стверджує, що при попередженні про звільнення відповідачем не запропоновано позивачу інші посади у реорганізованій установі.

Суд зазначає, що відповідачем не з`ясовувалось питання про те, чи має позивач переважне право на залишення на роботі, не надано доказів пропонування позивачу інших вакантних посад при попередженні про звільнення, доказів відмови позивача від подальшого проходження служби, а також доказів щодо відсутності можливості подальшого використання позивача на службі. Отже, відповідачем жодним чином не вживалися заходи для використання позивача на службі на іншій посаді.

Таким чином, недотримання відповідачами процедури звільнення (пропонування вакантних посад) не може свідчити про законність оскаржуваного наказу про звільнення позивача згідно з підпунктом "г" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штату - при відсутності можливості подальшого використання по службі).

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 24 Положення № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

За приписами частини першої статті 27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, постанови Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб наказом Міністерства фінансів України № 616 від 17.07.2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 р. за № 928/32380 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції ( далі - Порядок № 616), який є спеціальною нормою щодо порядку обчислення та виплати грошового забезпечення позивача.

Відповідно до п.2 розділу 1 вказаного Порядку у цьому Порядку терміни вживаються в таких значеннях:

місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, встановлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. При цьому до місячного грошового забезпечення премія включається у розмірі, нарахованому у місяці, що передує події;

одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події.

Згідно з п.4 розділу 12 Порядку № 616 особам начальницького складу податкової міліції, звільненим з органів ДФС, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за визначений час вимушеного прогулу грошове забезпечення нараховується виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів періоду вимушеного прогулу.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік, кількість календарних днів у червні 2020 року 30.

Відтак місячне грошове забезпечення позивача за червень 2020 року дорівнює 27 463, 10 грн. (надбавка за вислугу років 4473,00грн. + основний оклад - 8460, 00грн. + надбавка за звання 1480, 00грн. + секретність 1269, 00грн. + надбавка за особливості проходження служби 10089, 10грн. + премія щомісячна за травень 2020 року 1692, 00грн.). Одноденний розмір грошового забезпечення становить 915, 44 грн. (27 463, 10 грн. / 30 календарних днів).

Визначаючи період вимушеного прогулу та день поновлення позивача на посаді суд зауважує, що першим днем вимушеного прогулу є день, наступний за днем звільнення, а саме: 01.07.2020 року.

Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 01.07.2020 року по 30.09.2020 року з розрахунку одноденного грошового забезпечення 915, 44 грн.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями КАС україни, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати неправомірними дії ДФС України щодо звільнення з 30.06.2020 року з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України ОСОБА_1 (М-082729), начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України.

Визнати неправомірним та скасувати Наказ ДФС України від 26.06.2020 року № 847-о, яким звільнено з посади та податкової міліції у Запас Збройних Сил за пунктом 64 підпункту г Положення (через скорочення штатів) полковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-082729), начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України.

Поновити з 01.07.2020 року ОСОБА_1 на посаді начальника другого відділу управління оперативного супроводження адміністрування ПДВ Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України.

Стягнути з ДФС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 01.07.2020 року по 30.09.2020 року з розрахунку 915,44 грн. за кожен день вимушеного прогулу.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 30.09.2020 року.

Повний текст рішення складено 06.10.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Стойка