Справа № 640/10536/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючий суддя: Черпіцька Л.Т.
судді: Пилипенко О.Є.
Собків Я.М.
за участю секретаря: Зуєнка Д.П.

за участю сторін:

представника позивача Григоренко Ю.С.

представника відповідача Олійник А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від "16" березня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - відповідач 1), директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича (далі - відповідач 2), в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача 2 з прийняття рішення про звільнення позивача та винесення наказу від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

визнати протиправним та скасувати наказ відповідача 1 від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити позивача на посаді, стягнути з бюджетних асигнувань відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в порушення вимог Закону України «Про державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України позивача звільнено з державної служби без ознайомлення з письмовим попередженням про звільнення та за відсутності на те правових підстав, оскільки позивача призначено на посаду з випробувальним терміном на шість місяців, а наказ про звільнення виданий з пропуском строку випробування. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем протиправно видано оскаржуваний наказ за відсутності подання Конкурсної комісії та погодження з першим заступником Директора ДБР та заступника Директора ДБР.

Представником відповідача 1 подано 24 лютого 2020 року до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, в обґрунтування якого подано копію наказу від 20.02.2020 №112-ос, яким скасовано наказ відповідача 1 від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року закрито провадження у справі за клопотанням представника відповідача 1 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Таким чином, в межах даної справи залишились не вирішеними позовні вимоги в частині стягнення з бюджетних асигнувань відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28 травня 2019 року по 20 лютого 2020 року.

Задовольняючи позов про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи відсутні підстави для вирішення питання щодо поновлення позивача на посаді в судовому порядку, оскільки оскаржувані порушення були виправлені відповідачем самостійно, чим відновлено порушене право позивача, а вимога позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з протиправним звільненням є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне бюро розслідувань подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Державним бюро розслідувань відповідно до пункту 9 частини першої статті 12, частини третьої статті 14, пункту 3 та 6 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 35 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229 «Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби» видано наказ 27.12.2018 №247-ос «Про призначення ОСОБА_1 » на посаду керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань, як обраного за конкурсом з 28.12.2018 з випробувальним строком 6 місяців.

За результатами аналізу професійної діяльності позивача на вказаній посаді відповідачем 1 встановлено, що рівень професійної підготовки ОСОБА_1 є недостатнім для виконання завдань та обов`язків керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності управління Директором Державного бюро розслідувань складено на ім`я позивача повідомлення від 21.05.2019 про звільнення.

З посиланням на пункт 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та у зв`язку з виявленою невідповідністю ОСОБА_1 займаній посаді, на яку він прийнятий зі строком випробування 6 місяців, Директором Державного бюро розслідувань видано наказ від 28.05.2019 № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким його звільнено з посади керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань 28.05.2019 як такого, що не відповідає займаній посаді протягом строку випробування.

Вважаючи дії відповідачів щодо його звільнення та наказ про звільнення протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

У подальшому, як підтверджується матеріалами справи, в.о. Директора Державного бюро видав наказ від 20.02.2020 №112-ос, яким скасовано наказ від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено останнього на посаді керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань.

Разом з тим, при винесенні рішення про поновлення на роботі відповідачем 1 питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у наказі не вирішено.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, до спірних правовідносин можуть бути застосовані норми КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», що регулюють порядок стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Відповідно до частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз наведених правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що для настання відповідальності роботодавця у вигляді стягнення з нього заробітку за час вимушеного прогулу працівника необхідно встановити протиправність дій і незаконність наказу про його звільнення.

У даній справі суд першої інстанції не розглядав питання законності звільнення позивача і своєю ухвалою закрив провадження в частині вимог про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу від 28.05.2019 №145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » . Ухвала суду про закриття провадження не була оскаржена і набрала законної сили .

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, рішення суду про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є передчасним та необґрунтованим.

Враховуючи, що суд першої інстанції не вірно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача задовольнити, оскаржуване рішення - скасувати, а у позові - відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалює нове рішення у відповідній частині з підстав неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеності обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції , обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.241,242,310,317,321,322,325,329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державне бюро розслідувань задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя: Л.Т. Черпіцька
судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків