Справа № 640/17326/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2020-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2020 року м. Київ № 640/17326/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаДніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд»
провизнання протиправними та скасування постанов.,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд» про визнання протиправною та скасування постанови у виконавчому провадженні ВП №47337103 винесену 23.07.2019 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Урабном Д.Д. про стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 369,00 грн.; визнання протиправною та скасування постанову у виконавчому провадженні ВП №47337103 винесену 23.07.2019 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Урабном Д.Д, про стягнення виконавчого збору в сумі 38 687,28грн.

Ухвалою суду від 19.09.2019р. (суддя Васильченко І.П. ) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

На підставі розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2020 №332 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" справу №640/17326/19 повторно розподілено на суддю Амельохіна В.В.

Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року прийнято справу до провадження в порядку визначеному статтями 268-271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю постанов, оскільки при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Оскільки виконавчий документ повторно подано до приватного виконавця, яким була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження то відповідно до ч.8 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, виконавчий збір не стягується. А тому позивач просить задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач відзиву на позовну заяву та копію матеріалів виконавчого провадження до суду не надав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

08.10.2020 року у зв`язку з тим, що у судове засідання відповідач не прибув належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, а позивач не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження, суд прийшов до висновку за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2019 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Урбаном Дмитром Дмитровичем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 38 687,28 грн.

23 липня 2019 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Урбаном Дмитром Дмитровичем прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваними постановами, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ (далі по тексту - Закон) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 3 статті 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частинами 1 і 3 статті 27 Закону передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (далі по тексту - Інструкція), а саме пунктів 20, 21 Розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частиною 5 ст.5 Закону визначено, що за заявою стягувача виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю. Про передачу (прийняття до виконання) виконавчого документа виконавець виносить постанову.

Відповідно до пункту 8 частини 5 статті 27 Закону передбачено, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Пунктом 7 Розділу ІІІ Інструкції зазначено, що до відкриття виконавцем виконавчого провадження виконавчий документ за заявою стягувача може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю.

В пункті 3 розділу V Інструкції зазначено про те, що виконавче провадження може бути передано від одного приватного виконавця до іншого приватного виконавця або відповідного органу державної виконавчої служби, від одного державного виконавця до іншого в межах органу державної виконавчої служби, від одного органу державної виконавчої служби до іншого

В пункті 4 розділу V Інструкції зазначені випадки, коли виконавче провадження, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця, за заявою стягувача передається іншому приватному виконавцю, який здійснює діяльність у виконавчому окрузі за місцем виконання рішення, або до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як вбачається судом з матеріалів справи, а саме з заяви про повернення виконавчого документа стягувачу, позивач просив винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні ВП №47337103 з виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва від 23.07.2014 року №755/24910/13-ц.

Провівши системний аналіз статті 5, 27, 37, 40 Закону , суд приходить до висновку, що єдиною умовою для не стягнення виконавчого збору є передача виконавчого провадження від державного виконавця до приватного виконавця. Оскільки в своїй заяві, позивач не просив здійснити передачу виконавчого провадження, а лише повернути виконавчий документ, то фактично передачі виконавчого провадження не відбулося. Суд зазначає, що повернення виконавчого документа та нове його пред`явлення не можна ототожнювати з поняттям передачі виконавчого провадження.

Також суд зазначає, що виконавче провадження було відкрито 23.04.2015 року, тобто за попередньою редакцією статті 27, відповідно до якої виконавчий збір стягувався за фактично виконане рішення суду, однак оскаржувана постанова прийнята вже в період дії редакції від 03.07.2018р. Закону (редакція набрала чинності 22.08.2018р. відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання»).

Відповідно до даної редакції виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Суд не враховує посилання позивача на висновки, що зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18, оскільки оскаржуване рішення в даній справі прийнято в момент дії попередньої редакція ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, постанова про повернення виконавчого документа стягувачу прийнята 03 серпня 2018 року, тоді як нова редакція закону набрала чинності 22.08.2018року.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки дія попередньої редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення вже не діяла відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 2475-VIII, її як підставою для прийняття рішення.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 23.07.2019р. ВП №47337103 є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята в межах повноважень та у спосіб визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Стосовно позовної вимоги про скасування постанови про стягнення витрат у виконавчому провадженні у розмірі 369,00 грн, суд зазначає наступне:

Відповідно до статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження (частина друга статті 42).

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті (частина третя статті 42).

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. № 2830/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016р. за № 1300/29430, затверджені Види та розміри витрат виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 до видів витрат виконавчого провадження відноситься, зокрема:

Виготовлення документів виконавчого провадження:

- папір; копіювання, друк документів; канцтовари.

- пересилання документів виконавчого провадження:

конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку.

Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII "Про виконавче провадження" плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Розділом II визначені розміри витрат виконавчого провадження.

Так, відповідно до пункту 1 розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" (пункт 2).

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати (пункт 5).

У зв`язку з цим, суд зазначає, що сумнівів стосовно понесення державним виконавцем витрат при здійсненні виконавчих дій немає, однак, у відповідності з вимогами статей 72 - 77 Кодексу адміністративного судочинства України розмір понесених витрат має бути підтверджений відповідними доказами.

Відповідач, в свою чергу, не підтвердив жодним доказом розмір витрат у сумі 369,00 грн.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині, а тому постанова державного виконавця щодо стягнення витрат виконавчого провадження підлягає скасуванню.

З урахуванням вищезазначеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову у виконавчому провадженні ВП №47337103 винесену 23.07.2019 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Урабном Д.Д. про стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 369,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) здійснені нею документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень, 40 коп.) з бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (02094, м. Київ, вул. Краківська 20, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені положеннями ст. 255, ч. 1 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 6 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому ст.ст. 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.В. Амельохін