Справа № 160/6792/20
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2020 року Справа № 160/6792/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року прийнято до свого провадження вказану справу та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2018р., позивач є власником комплексу нежитлових будівель загальною площею 2434,5кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 : склад (ЛІТ-У) площею 1320,2 кв.м., свинарник маточник (ЛІТ Ф-І) площею 1114,3 кв.м., погріб з шийкою (пг), паркан (№ 1). Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: серія НАК № 912912,912913, реєстровий № 64, виданий 21.01.2015, видавник: Васильківська ДНК; рішення органу місцевого самоврядування, "Про надання дозволу на виділ в натурі частки з об`єкту нерухомого майна в окремий самостійний об`єкт та присвоєння індивідуальної поштової адреси", серія та номер: №111, виданий 24.11.2015, видавник: Покровська селищна рада Дніпропетровської області; "Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", серія та номер: №40291058, виданий 24.03.2018, видавник: Державний реєстратор прав на нерухоме майно - Дубовик А.О.
Вказане також підтверджується Технічним паспортом на комплекс нежитлових будівель від 18.02.2018р. та схематичним планом земельної ділянки.
Вважаючи податкове повідомлення рішення протиправним, позивач звернувся до суду для його скасування.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України ).
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).
Судом встановлено, що позивач є власником комплексу нежитлових будівель загальною площею 2434,5кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 : склад (ЛІТ-У) площею 1320,2 кв.м., свинарник маточник (ЛІТ Ф-І) площею 1114,3 кв.м., погріб з шийкою (пг), паркан (№ 1), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2018р.
Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).
Системний аналіз наведених норм доводить, що об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Разом з тим, законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, це будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Ці умови є загальними для всіх та не передбачають виключень.
Суд зазначає, що у відповідності до вимог пп. 14.1.235 п. 14.1 ст.14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, який займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Застереження у пп. пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України щодо цілей глави 1 розділу XIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.
Аналізуючи доводи позивача, стосовно того, що він є сільськогосподарським товаровиробником, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивач не зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця.
Суд зазначає, що сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та її переробкою на власних чи орендованих потужностях та здійснює операції з її постачання.
Відповідно до преамбули Закону України «Про сільськогосподарський перепис» правові, організаційні та економічні основи підготовки і проведення сільськогосподарського перепису, оброблення, узагальнення, поширення та використання його результатів, а також регулює відносини суб`єктів сільськогосподарського перепису, визначає їх права, обов`язки та відповідальність, установлює гарантії держави щодо захисту конфіденційної інформації, отриманої у процесі проведення сільськогосподарського перепису.
Згідно з абз.2 ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Звільнення від сплати податку та збору - це одна із форм надання податкової пільги (пп. «г» п. 30.9 ст. 30 ПК України).
Відповідно до п. 30.2 ст. 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Пільга, встановлена пп. «ж» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.
Крім того, законодавцем, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».
Таким чином, аналіз наведених правових норм в їх сукупності діє підстави для висновку, що законодавець визначає правовий статус сільськогосподарського товаровиробника як юридичну особу чи фізичну особу, що здійснюють виробництво, переробку, постачання чи реалізацію сільськогосподарської продукції, тобто займаються відповідною сільськогосподарською діяльністю
Разом з тим, сама по собі наявність у особи в користуванні або власності відповідних земель (в спірному випадку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства) не є достатньою умовою для набуття цією особою статусу сільськогосподарського товаровиробника.
Враховуючи наведене, мету прийняття зазначених законів та сферу їх регулювання, суд вважає, що визначення сільськогосподарських виробників, зазначені у вказаних законах не можуть застосовуватися для цілей оподаткування, а спрямовані на регулювання інших відносин.
Таким чином, виходячи зі змісту поняття сільськогосподарського товаровиробника, зазначеного в пп. 14.1.235 ПК України, суд приходить до висновку, що позивач не відноситься до таких.
Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи позивача, щодо віднесення об`єктів нерухомості до будівель і споруд, які призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, що підтверджує правомірність його дій, з огляду на те, що згідно буквального тлумачення п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небуть», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року в справах № 806/2461/17, № 806/2676/17.
Водночас, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності всі будівлі за адресою пров.Заливний 59-Л/1, смт.Покр`овське Покровського району Дніпропетровської області, є об`єктами нежитлової нерухомості, цільове призначення будівель не зазначено.
Оцінюючи доводи позивача, що технічний паспорт на вказані будівлі, підтверджують що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки будівлі за вказаною адресою є: свинарник маточник та склад, суд вказує на наступне.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507 (далі - ДК 018-2000), будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства». Цей клас включає такі підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва» (товарні та племінні ферми великої рогатої худоби, свиноферми та свинофабрики, вівцеферми, кролівничі та звірівницькі ферми, кінні заводи, собачі розплідники); 1271.2 «Будівлі для птахівництва (птахофабрики, та птахоферми, на підприємства по виробництву яєць та м`яса птиці, а також по вирощуванню гібридної птиці для товарних господарств і інкубаторно-птахівничі станції для виробництва добового молодняка птиці та інші); 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна» (зерносховища); 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні» (силоси); 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства» (підвали, винокурні, винні ємкості); 1271.6 «Будівлі тепличного господарства» (теплиці, сільськогосподарські, парники, оранжереї, заводи кормових антибіотиків); 1271.7 «Будівлі рибного господарства» (підприємства по переробці риби); 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва» (підприємства по переробці відходів тваринництва); 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші» (підприємства виробничо-технічного обслуговування, які включають бази зберігання мінеральних добрив та пестицидів, сільськогосподарської техніки та запасних частин, підприємства по ремонту сільськогосподарських машин та транспорту, станції біологічного захисту рослин).
Тобто, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що зазначені будівлі відсутні у вказаному переліку, відповідно не призначені для сільськогосподарської діяльності. Крім цього, як вже зазначалось, у витягу з реєстру речових прав на зазначені будівлі їх цільове призначення не визначено.
Суд критично ставиться до відомостей, що містяться в технічному паспорті на ці будівлі, адже цільове призначення повинно бути зазначене виключно в реєстрі. Технічний паспорт, в свою чергу, містить у собі основні відомості про об`єкт нерухомого майна, зокрема, місцезнаходження (адреса) об`єкта; склад; технічні характеристики; план та опис об`єкта; ім`я/найменування власника/замовника; відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна; відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт. Суб`єкт господарювання, що виготовляє технічний паспорт не наділений повноваженнями визначати цільове призначення будівель. Крім того, технічний паспорт також не містить відомостей про цільове призначення нежитлової будівлі.
Отже, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини, приймаючи до уваги, що позивачем не надано суду належних доказів, що він є сільськогосподарським товаровиробником, суд вважає, що позивач не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта - власника об`єктів нежитлової нерухомості, для звільнення його від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Така позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постанові від 24 лютого 2020 року у справі № 500/2407/18.
Посилання позивача на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року у справах №806/2461/17 та №806/2676/17, суд вважає неприйнятною, оскільки в межах правовідносин, судом встановлено, що позивачем не доведено використання будівлі за її функціональним призначенням. Даний висновок не суперечить правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у вищезазначених постановах.
Крім того, у вказаних постановах Верховним Судом надавалася оцінка щодо застосування положень п. "Є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового Кодексу України, що не співпадає із предметом розгляду у даній справі.
Частина 2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Детальний аналіз сукупності всіх наданих до суду документів, які наявні в матеріалах справи ставить під сумнів доводи позивача, які покладені в основу щодо протиправності сформованого контролюючим органом податкового повідомлення-рішення, та дозволяє суду прийти до висновку про відсутність з боку позивача обґрунтування належними доказами в розумінні ст. ст. 73, 74 КАС України незаконного та необґрунтованого характеру оскаржуваних рішень.
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що відповідач при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правомірність своїх дій ним доведена.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку в необхідності відмови в задоволенні поданого адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова