Справа № 640/9523/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року м. Київ № 640/9523/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Конституційного Суду України (далі - відповідач, КСУ), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить:

визнати протиправними дії Конституційного Суду України щодо ненарахування та невиплати при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 однією сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 962 068,00 грн.;

зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити суму недоотриманої вихідної допомоги, яка підлягала виплаті при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 , у розмірі 794 601,00 грн.;

зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 25 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку, без урахування обов`язкових податків та зборів.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо виплати вихідної допомоги, у зв`язку із виходом у відставку, не в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою відповідачу надано термін протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позовну заяву, який подається до суду разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди і не належить до суддівської винагороди, вихідна допомога ОСОБА_1 була сплачена в повному обсязі при її звільненні у відставку. Крім того, вихідна допомога, яка виплачується судді при виході у відставку, оподатковується на загальних підставах. А тому, вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач надає спростування окремих позицій відповідача та просить прийняти до уваги її доводи у даній справі та задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких наполягає на відмові в задоволенні позовних вимог позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Державну казначейську службу України (далі - третя особа, ДКСУ), якій цією ж ухвалою надано термін протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання вказаної копії ухвали для надання письмових пояснень та доказів з приводу заявленого позову.

30 липня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог.

Третя особа не скористалася наданим їй правом на подання до суду письмових пояснень та доказів, а також не повідомила суд про причини неможливості їх подання.

Враховуючи предмет і підстави позову, а також положення статей 12, 257, 262 КАС України, суд розглядає адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням X позачергового з`їзду суддів України від 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Конституційного Суду України строком на дев`ять років.

Присягу судді Конституційного Суду України позивач прийняла 21 вересня 2010 року.

Відповідно до Постанови Конституційного Суду України від 17 вересня 2019 року № 4-пс/2019 позивач звільнена з посади судді Конституційного Суду України у відставку.

08 жовтня 2019 року (вх. № 23/6260) позивач звернулась до Конституційного Суду України з заявою від 27.09.2019, в якій просила провести з нею належний розрахунок відповідно до п. 7 Розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII, відповідно до якого, суддя Конституційного Суду, призначений на посаду до набрання чинності цим Законом, має право на відставку відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення. У такому разі до стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

У відповідь на звернення позивача, Конституційний Суд України своїм листом від 18.10.2019 вих. № 1-11/3-23/4428 повідомив заявника, що від звернувся до Голови Комітету Верховної Ради України з правової політики з проханням надати роз`яснення порядку застосування п. 7 Розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII стосовно виплати вихідної допомоги суддям, які призначені на посаду судді до набрання чинності цим Законом, при звільненні їх у відставку (лист № 1-4-2/3887 від 20.09.2019) та станом на 17.10.2019 відповіді на звернення КСУ до Голови Комітету ВРУ не надходило.

29 жовтня 2019 року відповідачем виготовлено довідку № 16/1-23-121 від 29.10.2019 на ім`я ОСОБА_1 про те, що їй нараховано вихідну допомогу у сумі 3 167 467,00 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб (18%) - 579 144,06 грн. та військовий збір (1,5%) - 47 512,01 грн. Сума до виплати склала 2 549 810,93 грн.

15 січня 2020 року (вх. № 23/126) позивач звернулась до Конституційного Суду України з заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй недоотримані кошти відповідно до п. 7 Розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII.

У відповідь на звернення позивача, Конституційний Суд України своїм листом від 14.02.2020 вих. № 001-019-23/511 повідомив заявника, що він з метою уникнення порушень бюджетного законодавства звернувся до Міністерства фінансів України для надання офіційних роз`яснень щодо виплати недоотриманої вихідної допомоги за рахунок бюджетних призначень поточного року або, у разі неможливості здійснення такої виплати, для виділення додаткового цільового фінансування для проведення таких видатків.

10 квітня 2020 року позивач вкотре звернулась із заявою (вх. № 23/672) до Конституційного Суду України.

У відповідь на звернення позивача, Конституційний Суд України своїм листом від 13.04.2020 вих. № 001-019-18/1235 повідомив заявника про те, що бюджетні установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, а оскільки кошторисні призначення на виплату вихідної допомоги 3 суддям Конституційного Суду України були визначені на рівні 9 502,40 тис. грн., позивачу була нарахована та виплачена вихідна допомога у межах суми відповідних кошторисних призначень Конституційного Суду України. Як наслідок, розмір вихідної допомоги позивачу склав 3 167 467,00 грн. (2 549 810,93 грн. після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору). Отже, різниця між розміром фактично нарахованої позивачу вихідної допомоги та розміром, що передбачений законодавством, що діяло на день її призначення на посаду судді Конституційного Суду України, становить 794 601,00 грн.

27 квітня 2020 року відповідачем виготовлено довідку № 001-019-23/1401 про вихідну допомогу Шаптали Н.К., згідно даних якої, позивачу на момент її виходу у відставку, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції, що діяла на день призначення позивача на посаду судді Конституційного Суду України), належить до виплати вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат, що становить 3 962 068,00 грн. Розмір нарахованої та виплаченої вихідної допомоги у межах призначень, установлених кошторисом Конституційного Суду України на 2019 рік на здійснення такої виплати, склав 3 167 467,00 грн. (2 549 810,93 грн. після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Незгода із діями відповідача щодо ненарахувнаня та невиплати позивачу при звільненні її у відставку однією сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 962 068,00 грн., а також необхідність в зобов`язанні суб`єкта владних повноважень вчинити дії, обумовили позивача на звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст. 1), в який людина визнається найвищою соціальною цінністю, а її права і свободи та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (ст. 3). В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу і її норми є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19), а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22). Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в тому числі і ратифікована 17.07.1997 Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства України (ст. 9) і має пріоритет над законами України, які їй не відповідають.

Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює передбачуваність (очікуваність) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Про це неодноразово наголошував Конституційний Суд України в своїх рішеннях, зокрема від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави, діяльність правотворчих та правозастосовних органів якої має здійснюватись за принципами справедливості, гуманізму, верховенства права і прямої дії норм Конституції України. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина, передбачають за змістом статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 23, 24 Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачити наслідки своїх дій і бути впевненими в своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (п. 4).

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року (Лісабон), за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4). Подібна правова позиція закріплена й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно із п. 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки (Рекомендація № CM/REC(2010)12) «Оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Такий підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 4 листопада 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН.

Необхідність дотримання і забезпечення принципу правомірних (законних) очікувань підтверджується й прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та протоколів до неї (далі - Конвенція) велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

За прецедентною практикою ЄСПЛ принцип правової визначеності є складовою частиною верховенства права. В основі принципу правової визначеності лежить ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним принципам. Отже, стабільність нормативних орієнтирів має значення для створення чітких, зрозумілих та довготривалих правил поведінки. Діючи за такими правилами особа, повинна мати впевненість в реалізації цих норм у життя і повинна бути реально захищеною від негативних наслідків. Відповідні стандарти правозастосування визначаються Конвенцією та практикою ЄСПЛ. В більшості випадків ЄСПЛ розглядає поняття «законні очікування» як елемент верховенства права і елемент «юридичної визначеності» та як об`єкт захисту.

Так, зокрема в рішеннях від 05.07.2005 «Агротехсервіс проти України», від 08.11.2005 «Тіматієвич проти України», від 31.05.2007 «Лизанець проти України», від 03.04.2008 «Пономарьов проти України, від 15.07.2010 «Ющенко та інші проти України», від 09.06.2011 «Желтяков проти України», від 16.02.2012 «Концевич проти України» тощо.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Наведене, свідчить про те, що зміни у законодавстві (зокрема, коли пп. 1 п. 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» виключено ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI), які на думку відповідача з 1 квітня 2014 року скасували набуте позивачем ще у 2010 році право на вихідну допомогу при виході у відставку, не можуть братися до уваги та бути застосованими до позивача, виходячи з того, що позивач мала законні правомірні очікування отримати задекларовану державою вихідну допомогу, як один з елементів конституційних гарантій незалежності при здійсненні правосуддя.

Отже, вихідна допомога є не тільки соціальною виплатою судді у відставці, а й складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних (законних) очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади у відставку. Ця допомога є майном позивача і вона не може бути зменшена або скасована.

З огляду на це втрата чинності статтею 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII та виключення статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI не є підставою для відмови позивачу у вихідній допомозі, нарахування і виплати її (допомоги) не в повному обсязі, якої вона (позивач) правомірно очікувала при виході у відставку з посади судді Конституційного Суду України.

Законодавче закріплення права судді на відставку, тобто почесний вихід з посади судді, та права згідно з високим статусом судді на отримання за рахунок держави після виходу у відставку підвищеного рівня матеріального та соціального забезпечення, у тому числі і права на вихідну допомогу (що існувало з 1996 по 2019 рр. виконання позивачем повноважень на посаді судді) відповідало всім зазначеним вище конституційним приписам.

Нове правове регулювання щодо вихідної допомоги судді і її розміру може розповсюджуватись лише на тих суддів, які почали свою професійну діяльність на посаді судді або набули право на відставку в період дії нового правового регулювання. Однак, виходячи з необхідності дотримання принципів верховенства права, правової визначеності і передбачуваності законодавчої політики, встановлення менш сприятливих умов надання матеріального та соціального забезпечення суддям, які були обрані на посаду та, працюючи суддею з 1996 по 2019 рр., набули право на відставку і отримання певних виплат (вихідної допомоги) раніше введення нового правового регулювання у порівнянні з тими умовами, які були передбачені попереднім законодавством, за своїм значенням в системі правового регулювання означає звуження змісту та обсягу існуючих прав, що відповідно до вимог ст. 22 Конституції України не допускається.

Відповідно до вимог ст. ст. 24, 64 Конституції України всі громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, їх права не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Виходячи з конституційних принципів верховенства права і рівності громадян в правах, зміни законодавства не повинні приводити до різниці в правах людей за певними ознаками і є допустимими лише, якщо вони об`єктивно виправдані, переслідують конституційно значущі цілі, а використані для досягнення таких цілей правові засоби пропорційні їм.

Між тим, в результаті прийняття нових законів щодо вихідної допомоги (Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, яким з 01.01.2011 зменшено попередній розмір вихідної допомоги (в в`язку із виключенням слова «неоподатковувана»), а Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII було виключено норму про виплату суддям вихідної допомоги (виключено ст. 136 в Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI). Однак, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, яким з 30.09.2016 ч. 1 ст. 143 передбачено виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою).

Таким чином, судді, які набули право на відставку до дня набуття чинності цими законами, поставлені у різне правове становище в залежності від того, коли вони звернулися із заявою про відставку і коли прийнята їх відставка до цих дат чи після них: у першому випадку вони отримають вихідну допомогу, а у інших отримають її у меншому розмірі або не отримають взагалі. Така нерівність при наявності у суддів однакових прав на вихід у відставку і отримування передбачених виплат призводить до необґрунтованого звуження обсягу прав щодо вихідної допомоги, що є недопустимим.

До того ж, при виключенні положення про виплату суддям при виході у відставку вихідної допомоги застосовані непропорційні правові засоби, які не дали і не могли дати можливість суддям, скористатися правом піти у відставку і отримати передбачені законом виплати, оскільки Закон № 1166-VII про скасування вихідної допомоги був прийнятий 27.03.2014, а набув чинності 01.04.2014, тобто через 3 дні.

Зазначені зміни законодавства не були відповідно до вимог Конституції України об`єктивно виправданими, що усвідомив законодавець, який через місяць Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 № 1255-VII вніс зміни в статті 41, 44 КЗпПУ і передбачив виплату вихідної допомоги посадовим особам (якими є і судді) у разі припинення трудового договору з ними з підстави закінчення (припинення) їх повноважень у розмірі не менше ніж 6-ти місячний середній заробіток, 02.06.2016 прийняв Закон «Про судоустрій і статус суддів», яким збільшив з 1 січня 2017 року розмір щомісячної суддівської винагороди і статтею 143 передбачив (поновив) виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI втратив чинність з 30.09.2016.

Частиною другою ст. 143 зазначеного Закону № 1402-VIII передбачено єдиний випадок, коли виплата вихідної допомоги не здійснюється, а саме: у разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним призначенням на посаду, знову подасть заяву про відставку.

Все вищезазначене дає підстави для висновку, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги в повному обсязі позивачу у зв`язку з відставкою є протиправними діями та суперечить як Конституції і законам України, так і нормам міжнародного права, визнаними Україною.

Що стосується розміру вихідної допомоги, то він повинен розраховуватися з огляду на таке.

Частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ було передбачено виплату судді у зв`язку з відставкою вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. При цьому ч. 6 ст. 47 вказаного Закону, як і Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (ч. 7 ст. 48) встановлювала таку засаду незалежності суддів як належне матеріальне та соціальне забезпечення. Зазначені норми Закону передбачають, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків.

Зі змісту вказаного рішення, та з огляду на наведені вище обставини, парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір, а кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу. Проте, право парламенту на скасування існуючих гарантій щодо виплати судді вихідної допомоги у зв`язку з відставкою ні законом, ні згаданим рішенням не передбачено.

Крім того, рішенням Другого Сенату Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (відповідно до пп. 1 п. 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014, із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, виключено статтю 136, що передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Отже, нарахування та виплата судді при звільненні у відставку вихідної допомоги не в повному обсязі є незаконним, суперечить згаданим вимогам закону, скасовує гарантії матеріального та соціального забезпечення судді як складової незалежності суддів.

У відповідності до п. 7 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII суддя Конституційного Суду, призначений на посаду до набрання чинності цим Законом (дата набрання чинності - 03.08.2017), має право на відставку відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення. У такому разі до стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

У довідці про вихідну допомогу ОСОБА_1 № 001-019-23/1401 від 27.04.2020 відповідач зазначає, що на момент виходу у відставку позивача, їй належить 10 винагород (10 х 396 206,80 грн. = 3 962 068,00 грн.).

Виходячи з викладеного, суд вважає наявними підстави для визнання протиправними дій Конституційного Суду України щодо ненарахування та невиплати при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 однією сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 962 068,00 грн.

Згідно тієї ж довідки, розмір нарахованої та виплаченої вихідної допомоги у межах призначень, установлених кошторисом Конституційного Суду України на 2019 рік на здійснення такої виплати, склав 3 167 467,00 грн. (2 549 810,93 грн. після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Недоотримана вихідна допомога, яка підлягала виплаті при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 становить 794 601,00 грн. (3 962 068,00 грн. - 3 167 467,00 грн. = 794 601,00 грн.).

Про наявність різниці між розміром фактично нарахованої позивачу вихідної допомоги та розміром, що передбачений законодавством, що діяло на день призначення позивача на посаду судді Конституційного Суду України в сумі 794 601,00 грн. визнано й самим відповідачем (лист Конституційного Суду України від 13.04.2020 вих. № 001-019-18/1235).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити суму недоотриманої вихідної допомоги, яка підлягала виплаті при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 , у розмірі 794 601,00 грн.;

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 25.10.2019 по день фактичного розрахунку, без урахування обов`язкових податків та зборів, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній в момент звільнення позивача з посади судді КСУ у відставку) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, вказаною нормою, передбачено виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, водночас не встановлено строку щодо виплати такої допомоги.

Як зазначалось вище, постановами Конституційного Суду України від 17.09.2019 № 4-пс/2019 та від 17.09.2019 № 29-п/2019 позивача звільнено з посади Голови та судді Конституційного Суду України у зв`язку з поданням нею заяви про відставку. Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 25.10.2019 № 69/1/2019-к/тр ОСОБА_1 нараховано вихідну допомогу в сумі 3 167 467,00 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб (18%) - 570 144,06 грн. та військовий збір (1,5%) - 47 512,01 грн. Сума до виплати склала 2 549 810,93 грн. Виплата вихідної допомоги здійснена 28.10.2019 (платіжне доручення № 614 від 25.10.2019).

Отже, матеріалами справи підтверджено нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у межах призначень, установлених кошторисом Конституційного Суду України на 2019 рік на здійснення такої виплати, розмір якої склав 3 167 467,00 грн. (2 549 810,93 грн. після відрахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Одночасно судом враховано рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013, в якому зазначено, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Отже, зважаючи на те, що вихідна допомога не належить до суддівської винагороди і не є складовою заробітної плати судді, відтак, на думку суду, на невиплату усієї суми такої допомоги при виході позивача у відставку не поширюються вимоги статті 117 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 25.10.2019 по день фактичного розрахунку, без урахування обов`язкових податків та зборів, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений позивачем за вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 25.10.2019 по день фактичного розрахунку, без урахування обов`язкових податків та зборів, в задоволенні якої слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Конституційного Суду України щодо ненарахувнаня та невиплати при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 однією сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 3 962 068 (три мільйони дев`ятсот шістдесят дві тисячі шістдесят вісім) гривень 00 копійок.

Зобов`язати Конституційний Суд України нарахувати та виплатити суму недоотриманої вихідної допомоги, яка підлягала виплаті при звільненні у відставку судді Конституційного Суду України ОСОБА_1 , у розмірі 794 601 (сімсот дев`яносто чотири тисячі шістсот одна) гривня 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко