Справа № 320/2912/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2912/19 Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Шурка О.І.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області, в якому просив: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-294287-50/5884 в розмірі 21030 грн. 90 коп.

Позов обґрунтовано тим, що у податкового органу були відсутні підстави для нарахування єдиного внеску, оскільки незважаючи на те, що він 31.07.2013 отримав свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), проте такe діяльність не проводив та, наказом Міністерства юстиції України № 1712/5 від 07.06.2019 його свідоцтво було анульовано.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 10.05.2019 №Ф-294287-50/5884 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 21030 грн.90 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що не зважаючи на те, що позивач не займався незалежною професійною діяльністю, та не отримував жодного доходу з 01.01.2017 зобов`язаний нараховувати і сплачувати єдиний соціальний внесок, оскільки у цей період він був зареєстрований як самозайнята особа, яка проводить незалежну професійну діяльність у сфері юридичної практики.

Враховуючи, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, але й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскальної органу, тому вимога про сплату боргу позивачем є правомірною.

Окрім того, апелянтом подано клопотання, в якому останній просить замінити відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області на Головне управління Державної податкової служби у Київській області.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у Київській області шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у Київській області.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає клопотання апелянта таким, що підлягає задоволенню, тому слід замінити сторону - Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у Київській області.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що оскільки він не звертався до контролюючого органу із заявою за формою 1-ЄСВ про взяття на облік платників єдиного внеску, не здійснював діяльності арбітражного керуючого, не отримував доходу від даного виду діяльності, враховуючи анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого, відтак у нього відсутній обов`язок сплати єдиного внеску як самозайнятої особи.

Крім того, позивач звертає увагу на судові рішення у справі №320/5370/19, предметом перегляду в яких була податкова вимога про сплату недоїмки від 12.08.2019 Ф-294287-50/1737 на суму 23785,08 грн. про нарахування єдиного податку за 2017-2018 роки та I-II квартали 2019 року, яка була визнана протиправною та скасована.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2013, ОСОБА_1 було видане свідоцтво № НОМЕР_1 арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) без обмеження строку дії на підставі наказу Міністерства юстиції України від 10.07.2013 № 1368/5 (а.с. 35).

У подальшому, 07 червня 2019 року наказом Міністерства юстиції України № 1712/5 свідоцтво на право здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), видане позивачу було анульоване (а.с.43).

Листом №25781/22400-33-19/9.3.1 від 10.07.2019 заступник Міністерства юстиції України - Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, зазначив, що відповідно до Єдиного реєстру підприємств, щодо яких відкрито провадження у справі про банкрутство, арбітражним керуючим ОСОБА_1 не виконувалися повноваження розпорядника майна, керуючого санацією чи ліквідатора у справах про банкрутство в період з 31.07.2013 по 07.06.2019 (а.с. 41).

Разом з тим, з копії інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , наданої відповідачем та відповіді ГУ ДПС у Київській області №12192/К/10-36-17 від 18.12.2019 вбачається, що позивачу нарахований єдиний внесок за 2017 рік у сумі 8448 грн., за І квартал 2018 року - 2457,18 грн.; за ІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.; за ІІІ квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн.; за ІV квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.; за І квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., що у загальній сумі складає 21030,90 грн.

На підставі наявної заборгованості, відповідачем була сформована та направлена позивачеві вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 №Ф-294287-50/884 на суму 21030,90 грн. (а.с. 32).

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не звертався до контролюючого органу із заявою формою №1-ЄСВ про взяття його на облік платників єдиного внеску, не здійснював діяльності арбітражного керуючого, не отримував доходу від даного виду діяльності, враховуючи анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого, вказане свідчить про відсутність у позивача обов`язку сплати єдиного внеску як самозайнятої особи, тому нарахування позивачу ЄСВ за період за 2017-2019 роки є безпідставним, а тому оскаржувана вимога Головного управління ДФС у Київській області за № Ф-294287-50/884 від 10.05.2019 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 вказаного Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповідності до вимог п.5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є: особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

У силу вимог пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

При цьому, пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної діяльності.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Отже, особи, які мають право здійснювати незалежну професійну діяльність, у тому числі, діяльність арбітражного керуючого, є платниками єдиного внеску та зобов`язані своєчасно, в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати його.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є платником єдиного внеску як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, а саме - діяльність арбітражного керуючого з 31.07.2013 з моменту отримання свідоцтва арбітражного керуючого № 1368/5.

У період виникнення спірних правовідносин питання зайняття діяльністю арбітражного керуючого були врегульовані Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-XII (надалі - Закон №2343-XII), що втратив чинність 21.10.2019.

За змістом статті 103 Закону №2343-XII фізичні особи отримують право на здійснення діяльності арбітражного керуючого за умов складання кваліфікаційного іспиту та отримання від державного органу з питань банкрутства свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), після складання такого іспиту за рекомендацією кваліфікаційної комісії.

Право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) надається особі, яка отримала відповідне свідоцтво у порядку, встановленому цим Законом, та внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України (частина третя статті 4 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

У розумінні частини першої статті 1 Закону №2343-XII арбітражним керуючим є фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

Відтак, наявність у фізичної особи свідоцтва арбітражного керуючого, ще не свідчить про здійснення даною особою такого виду діяльності, оскільки єдиною підставою для встановлення факту початку діяльності арбітражним керуючим є призначення даної особи господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство, як розпорядника майна, керуючого санацією або ліквідатора.

Відповідно до статті 112 цього ж Закону однією з підстав для припинення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) є його письмова заява. У разі припинення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) він виключається з Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України, а його свідоцтво анулюється.

Так, згідно пункту 16 Порядку видачі свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 14.01.2013 року №93/5, у разі припинення діяльності арбітражного керуючого на підставі його письмової заяви про припинення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) за формою згідно з додатком 5 до цього Порядку та з інших підстав, передбачених статтею 112 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», структурний підрозділ готує висновок про наявність підстави для анулювання свідоцтва та проект наказу Мін`юсту України про анулювання такого свідоцтва. Висновок підписує керівник структурного підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки.

Наказ Мін`юсту України про анулювання свідоцтва підписує Міністр юстиції України або особа, яка виконує його обов`язки.

Копія наказу Мін`юсту України про анулювання свідоцтва надсилається особі, діяльність арбітражного керуючого якої припинено, із супровідним листом за підписом керівника структурного підрозділу або особи, яка виконує його обов`язки, у триденний строк з дня видання наказу Мін`юсту України про анулювання свідоцтва.

Наказ Мін`юсту України про анулювання свідоцтва розміщується не пізніше наступного робочого дня з дня видачі цього наказу Мін`юсту України на офіційному веб-сайті Мін`юсту України в розділі «Видача свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)» підрубрики «Банкрутство» рубрики «напрямки діяльності».

Як вбачається з матеріалів справи, видане позивачу свідоцтво арбітражного керуючого від 31.07.2013 №1368/5 було анульовано, що підтверджується витягом з наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2019 №1712/5 «Про анулювання свідоцтв про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Так, у листі Міністерства юстиції України від 10.07.2019 №25781/22400-33-19/9.3.1 повідомлено, що відповідно до Єдиного реєстру підприємств, щодо яких відкрито провадження у справі про банкрутство, арбітражним керуючим ОСОБА_1 не виконувались повноваження розпорядника майна, керуючого санацією чи ліквідатора у справах про банкрутство в період з 31.07.2013 по 07.06.2019.

У свою чергу, відповідачем не було доведено, а колегією суддів не встановлено, що після отримання позивачем свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) отримував дохід від незалежної професійної діяльності (діяльності арбітражного керуючого).

Крім того, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), був зареєстрований як фізична особа-підприємець, втім 30.03.2016 до Єдиного державного реєстру був внесений запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи-підприємця (вид діяльності - Код КВЕД 52.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту (основний).

Вказані обставини свідчать про відсутність здійснення позивачем упродовж періоду з січня 2017 року по кінець І кварталу 2019 року (спірного періоду) іншого виду незалежної професійної діяльності (тобто, іншої ніж діяльність арбітражного керуючого) та/або отримання нею доходів від здійснення такої іншої незалежної професійної діяльності.

При цьому, відповідно до статті 5 Закону № 2464-VI та інших нормативно-правових актів розроблено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 №1162 «Про затвердження Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників» (далі - Порядок №1162).

Згідно з пунктом 4 розділу ІІ Порядку № 1162 взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб-підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому Законом України від 15.05.2003 № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

У силу вимог пункту 1 розділу III Порядку №1162 згідно якого платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону № 2464, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.

З аналізу норм вказаного Порядку вбачається, що взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску - осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою №1-ЄСВ.

Взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» Порядок № 1162 не передбачає.

Втім, позивач після отримання свідоцтва арбітражного керуючого від 31.07.2013 №1368/5, не подавав заяви за формою № 1-ЄСВ до контролюючого органу, натомість 01 січня 2017 року відповідач самостійно встановив позивачу як фізичній особі - підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності до ІКП з КБК 71040000, що не узгоджується з приписами Порядку №1162.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №520/3939/19.

Враховуючи, що позивач не звертався до контролюючого органу із заявою формою №1-ЄСВ про взяття його на облік платників єдиного внеску після отримання ним свідоцтва від 31.07.2013 №1554 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), не здійснював діяльності арбітражного керуючого та не отримував доходу від даного виду діяльності, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача обов`язку сплати єдиного внеску як самозайнятої особи.

З урахуванням зазначеного, винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-294287-50/5884 є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів враховує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 по справі №320/5370/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги - задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.08.2019 №Ф-294287-50/1737 на суму 23785,08 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди у справі №320/5370/19 виходили з відсутності у позивача обов`язку сплати єдиного соціального внеску як особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність в розумінні пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI.

Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Замінити відповідача у справі - Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у Київській області.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

О.І. Шурко