Справа № 9901/178/20
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
Іменем України

05 жовтня 2020 року
м. Київ
справа №9901/178/20
адміністративне провадження №П/9901/178/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Головуючого Шипуліної Т. М.
суддів: Бившевої Л. І., Гончарової І. А., Олендера І. Я., Ханової Р. Ф.,
за участю: секретаря Жидецької В. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Очеретяного О. Г.,
представника відповідача Цуцкірідзе І. Л.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 9901/178/20 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ДОВОДІВ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА
У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі ВРП, Рада), у якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 23 червня 2020 року № 1947/0/15-20 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Сквирського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку»;
зобов`язати Раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 травня 2020 року про звільнення у відставку з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуване рішення є протиправним, винесеним з порушенням вимог чинного законодавства щодо зарахування до стажу роботи на посаді судді, а отже є незаконним та таким, що порушує права позивача.
Позиція ОСОБА_1 , наведена у позовній заяві та під час надання пояснень у судовому засіданні, зводиться до таких аргументів:
1) ВРП протиправно не зарахувала до стажу роботи на посаді судді період перебування позивача на посаді старшого податкового інспектора юридичного відділу Білоцерківської об`єднаної державної податкової інспекції в Київській області з 21 листопада 2005 року по 24 січня 2007 року (1 рік 2 місяці 4 дні) та частину періоду роботи на посаді слідчого СВ Білоцерківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області (1 рік 9 місяців 26 днів);
2) Відповідач безпідставно відмовив ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді період проходження строкової військової служби у Національній академії внутрішніх справ України (12 місяців) посилаючись на те, що Радою вже зараховано до стажу роботи, яка дає право на відставку, половину строку навчання у вказаному навчальному закладі (1 рік 11 місяців 11 днів). На думку позивача, вказані періоди не можна прирівнювати та ототожнювати, оскільки вони є самостійними по своїй суті і не можуть взаємозамінюватися;
3) ВРП повинна була зарахувати до стажу роботи, що дає право та відставку судді, і іншу частину роботи позивача на посаді слідчого СВ Білоцерківського РВ ГУ МВС України у Київській області (1 рік 3 місяці 25 днів), як це передбачено ст. 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі Закон

№ 2862-ХІІ);
Відповідач заперечував проти задоволення позову та у відзиві на позовну заяву зазначав такі мотиви:
1) ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на відставку, відповідно до абз. 2 ст. 1 Указу Президента від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (далі Указ № 584/95) було зараховано половину строку навчання в Національній академії внутрішніх справ України, а тому цей самий період відповідно до вимог Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» не може бути зарахований до вказаного стажу як строкова військова служба;
2) Рада правомірно відмовила ОСОБА_1 у зарахуванні до стажу, що дає право на відставку судді, період перебування на посаді слідчого СВ Білоцерківського РВ ГУ МВС України у Київській області, оскільки жодних документів на підтвердження того, що позивач працював на цій посаді останнім надано не було, а у трудовій книжці ОСОБА_1 відсутній відповідний запис;
3) Оскаржуване рішення ВРП ухвалено повноважним складом Ради та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні, рішення є вмотивованим та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування;
4) Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 травня 2020 року про звільнення у відставку суперечать ст. 131 Конституції України, ст. 1, 5, 21, 34 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі Закон № 1798-VIII).
ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Ухвалою від 20 липня 2020 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шипуліної Т. М. відкрив провадження у справі №9901/178/20 за позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та призначив цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 07 вересня 2020 року об 15:00 год.
11 серпня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, до якого долучив копію рішення ВРП від 23 травня 2020 року № 1947/0/15-20 та матеріали про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Сквирського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
17 серпня 2020 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що доводи відповідача про те, що оскаржуване рішення ВРП ухвалене на підставі доданих до заяви документів прямо вказують на порушення законодавства, а твердження Ради, що спірне рішення ухвалено за результатами належного дослідження та розгляду відповідних матеріалів не відповідає дійсності.
31 серпня 2020 року від представника ВРП Цуцкірідзе І. Л. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Під час відкритого судового засідання 07 вересня 2020 року суд задовольнив клопотання представника відповідача та призначив розгляд справи у режимі відеоконференції на 28 вересня 2020 року о 16:00 год.
28 вересня 2020 року у судовому засіданні досліджено матеріали справи та сторонами надано пояснення. У зв`язку з закінченням робочого часу, судом оголошено перерву до 05 жовтня 2020 року о 15:00 год.
Під час відкритого судового засідання 05 жовтня 2020 року за участю сторін суд постановив рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
IІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Указом Президента України від 12 січня 2007 року № 12/2007 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років суддею Сквирського районного суду Київської області.
Постановою Верховної Ради України від 12 січня 2012 року № 4326-VI ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Сквирського районного суду Київської області.
21 травня 2020 року позивач звернувся до ВРП із заявою про звільнення його з посади судді Сквирського районного суду Київської області у відставку. Станом на час звернення з цією заявою до Ради стаж роботи на посаді судді становив 13 років 3 місяці 26 днів, що підтверджується довідкою Сквирського районного суду Київської області від 29 травня 2020 року.
23 червня 2020 року Рада прийняла рішення, яким відмовила у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Сквирського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Вказане рішення мотивоване тим, що станом на день надходження заяви про звільнення у відставку (21 травня 2020 року) загальний стаж роботи ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, становить 18 років 3 місяці 7 днів (замість необхідних 20 років), а саме:
час роботи на посаді судді з 25 січня 2007 року по день подання заяви про звільнення у відставку (21 травня 2020 року) 13 років 3 місяці 26 днів;
половина строку навчання у Національній академії внутрішніх справ України з 05 серпня 1997 року по 26 червня 2001 року 1 рік 11 місяців 11 днів;
стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 3 роки.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України передбачено, що підставами для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
За ч. 1 ст. 112 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VІІІ) суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України.
Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII (ч. 2 цієї статті).
Як передбачено у ч. 1 ст. 116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст. 137 цього Закону, має право подати у відставку.
До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (ст. 137 Закону № 1402-VIII).
Водночас, відповідно до абз. 4 п. 34 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII за суддями, призначеними чи обраними на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Абзацом 2 ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Частина 1 ст. 7 Закону № 2862-ХІІ передбачає, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.
Відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (далі Указ № 584/95 чинний на момент призначення позивача на посаду судді) до стажу роботи, що давав судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховувались крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII у редакції, чинній на момент вступу позивача до вищого навчального закладу) військова служба є почесним обов`язком кожного громадянина України, особливим видом державної служби, пов`язаної з виконанням громадянином України загального військового обов`язку і службою на конкурсно-контрактній основі у Збройних Силах України та інших військах, створених відповідно до законодавства України.
Встановлюються такі види військової служби:
строкова військова служба;
військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин;
військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу;
військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів;
військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів;
військова служба за контрактом офіцерського складу.
За приписами ст. 23 Закону № 2232-XII строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються, зокрема: а) для солдатів і сержантів, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України, Національній гвардії України, Прикордонних військах України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України, інших військових формуваннях та Службі безпеки України, 18 місяців (для осіб, які мають вищу освіту, 12 місяців).
У розумінні Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» курсанти є здобувачами вищої освіти.
Курсант особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання), військового інституту як підрозділу вищого навчального закладу і навчається з метою здобуття вищої освіти за певним ступенем та якій присвоєно військове звання рядового, сержантського і старшинського складу або спеціальне звання рядового, молодшого начальницького складу або таке звання вона мала під час вступу на навчання. Статус курсанта може надаватися окремим категоріям осіб, які навчаються у невійськових вищих навчальних закладах, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання) з метою здобуття вищої освіти і має військове звання офіцерського складу або відповідне спеціальне звання середнього чи старшого начальницького складу, має статус слухача вищого військового навчального закладу (вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання).
Відповідно до п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі Інструкція № 58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
V. ОЦІНКА СУДУ
Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, надав таку оцінку аргументам, наведеним учасниками справи.
Що стосується доводів ОСОБА_1 про безпідставне незарахування йому до стажу роботи, яка дає право на відставку, 12 місяців навчання у військово-навчальному закладі як період проходження строкової військової служби, колегія суддів звертає увагу на таке.
Як убачається з матеріалів справи, з 05 серпня 1997 року по 26 червня 2001 року ОСОБА_1 навчався за денною формою навчання у Національній академії внутрішніх справ України, де отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» і здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом спеціаліста від 26 червня 2001 року серії НОМЕР_1 та листом Національної академії внутрішніх справи від 12 червня 2020 року № 46/01/1867. Крім того, відповідно до наказу Національної академії внутрішніх справ України від 24 липня 1997 року № 371 позивач був зарахований курсантом денної форми навчання за державним замовленням до слідчо-криміналістичного факультету Національної академії внутрішніх справ України.
Так, в силу положень ст. 1 Указу № 584/95 до стажу роботи, що давав судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховувались крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
У розумінні норм Закону № 2232-XII строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни.
Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що військова підготовка проводиться з метою наповнення Збройних Сил України та інших військових формувань військовонавченими громадянами для виконання військового обов`язку в запасі у мирний час, обов`язків військової служби у воєнний час та для майбутньої професійної діяльності та проходження військової служби.
Однак, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у Збройних Силах України не служив, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданим Білоцерківським військовим комісаріатом Київської області 05 вересня 2018 року.
Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу положень ст. 2 та 25 Закону № 2232-XII навчання у військово-навчальних закладах є видом військової служби і прирівнюється курсантам як строкова військова служба, проте ані приписами Закону № 1402-VIII, ані положеннями Указу № 584/95 під час визначення стажу роботи, який дає право на відставку судді, таке прирівнення та ототожнення не передбачено.
Поряд з цим, ВРП зарахувала до стажу роботи, що дає право на відставку, половину строку навчання позивача у Національній академії внутрішніх справ України, а саме 1 рік 11 місяців 11 днів, що в свою чергу перевищує 12 місяців, передбачених ст. 23 Закону № 2232-XII.
Отже, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_1 до стажу роботи, яка дає право на відставку, відповідно до абз. 2 ст. 1 Указу № 584/95 зараховано половину строку навчання у Національній академії внутрішніх справ України, то цей самий період відповідно до Закону № 2232-XII не може бути зарахований до вказаного стажу як строкова військова служба.
Стосовно посилання ОСОБА_1 на те, що ВРП протиправно не зарахувала до стажу роботи на посаді судді період перебування позивача на посаді старшого податкового інспектора юридичного відділу Білоцерківської об`єднаної державної податкової інспекції в Київській області з 21 листопада 2005 року по 24 січня 2007 року (1 рік 2 місяці 4 дні), частину періоду роботи на посаді слідчого СВ Білоцерківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області (1 рік 9 місяців 26 днів), а також іншу частину роботи позивача на посаді слідчого СВ Білоцерківського РВ ГУ МВС України у Київській області (1 рік 3 місяці 25 днів), як це передбачено ст. 43 Закону № 2862-ХІІ, колегія суддів зазначає таке.
За приписами абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Як убачається із записів трудової книжки ОСОБА_1 : 15 серпня 1997 року по 26 червня 2001 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. Курсант Національної академії внутрішніх справ України (наказ від 26 червня 2001 року № 398); 16 вересня 2004 року звільнений з органів внутрішніх справ. Проходив службу в органах внутрішніх справ безперервно 07 років 01 місяць 01 день.
Будь-яких записів стосовно перебування позивача у цей період на посаді слідчого СВ Білоцерківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області трудова книжка не містить. При цьому, ОСОБА_1 було відомо про їх відсутність, проте він до уповноваженого органу з відповідною заявою про внесення відомостей у трудову книжку (доповнення, виправлення) не звертався.
Позивач вважає, що ВРП під час попереднього розгляду заяви повинна була самостійно витребувати у органах внутрішніх справ докази на підтвердження його стажу на посаді слідчого.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що ані під час подання заяви про відставку, ані під час надіслання позивачем необхідних документів до Ради, ОСОБА_1 не згадував про посаду слідчого, а тому ВРП не мала змоги звертатися до органів внутрішніх справ із таким запитом, оскільки факт його перебування на посаді слідчого СВ Білоцерківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області взагалі не був відомий.
Тобто, сумніви стосовно підтвердження стажу роботи на посаді слідчого, і які потребували перевірці, на час розгляду заяви про звільнення у відставку були відсутні.
Поряд з цим, із матеріалів справи убачається, що під час попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення у відставку, член ВРП ОСОБА_2 звертався до Національної академії внутрішніх справ з листом від 03 червня 2020 року

№ 21931/0/9-20, у якому просив підтвердити період навчання позивача у згаданому навчальному закладі.
Що стосується аргументів ОСОБА_1 про те, що ним було надано документи на підтвердження стажу роботи ті, які були вказані у листі ВРП від 27 травня 2020 року № 21001/0/9-20 є необґрунтованими, оскільки позивач, знаючи про відсутність запису у трудовій книжці щодо перебування, як він стверджує, на посаді слідчого, повинен був передбачити можливість виникнення проблеми щодо зарахування цієї посади до стажу роботи, яка дає йому право на відставку, а тому не був позбавлений права надати додаткові докази, а не керуватися виключно тими, які витребовувалися листом ВРП від 27 травня 2020 року № 21001/0/9-20.
Крім того, колегія суддів зазначає, що звертаючись з заявою від 21 травня 2020 року позивачем взагалі не було долучено до неї документи, які б підтверджували його стаж роботи. Такі документи в подальшому були витребувані у ОСОБА_1 членом ВРП ОСОБА_2 , що підтверджується листом від 27 травня 2020 року № 21001/0/9-20.
Так, суд вважає за необхідне звернути увагу, що суддя, подаючи заяву про звільнення за загальними обставинами, зобов`язаний надати Раді достатні і належні документи на підтвердження стажу, який дає йому право на відставку, тобто фактично суддя несе відповідальність за повноту та достовірність таких документів.
Як на підтвердження роботи на посаді слідчого СВ Білоцерківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області позивач посилається на копії наказів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області від 16 липня 2001 року № 93 о/с та від 13 вересня 2004 року № 146 о/с, які, в свою чергу, останнім були надані лише до суду. Однак, будь-яких інших документів (виписки, лист про проходження служби, особові рахунки, відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики) позивачем надано не було.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду заяви про звільнення у відставку, у ВРП були відсутні підстави для зарахування до підтвердженого стажу роботи, який дає право на відставку, період роботи ОСОБА_1 на посаді слідчого СВ Білоцерківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області.
Що стосується стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, колегія суддів звертає увагу на таке.
Частину 2 ст. 137 Закону № 1402-VІІІ потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становище суддів, надавши можливість зарахувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права, тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18.
Так, на момент призначення ОСОБА_1 на посаду судді Сквирського районного суду Київської області, суддею міг бути громадянин України, який має стаж роботи у галузі права не менш як три роки.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками ВРП про наявність у позивача права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, додатково трьох років.
Таким чином, колегія суддів вважає вірними висновки ВРП про те, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню: час роботи на посаді судді з 25 січня 2007 року по день подання заяви про звільнення у відставку (21 травня 2020 року) 13 років 3 місяці 26 днів; половина строку навчання у Національній академії внутрішніх справ України з 05 серпня 1997 року по 26 червня 2001 року 1 рік 11 місяців 11 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 3 роки. Отже, станом на день надходження заяви про звільнення у відставку (21 травня 2020 року) загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, становить 18 років 3 місяці 7 днів.
Ураховуючи викладене та той факт, що судом не встановлено протиправність дій відповідача під час прийняття ним рішення від 23 червня 2020 року № 1947/0/15-20 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Сквирського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку», колегія суддів вважає, що таке рішення було прийнято Радою з додержанням норм чинного законодавства.
Що стосується доводів ОСОБА_1 про неповідомлення його про день, час та місце розгляду заяви про відставку, і як наслідок, позбавлення позивача права на надання пояснень та аргументів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки порядок звільнення судді у відставку за його заявою розглядається Радою у загальному порядку, при цьому ст. 55 Законом № 1402-VIII не встановлює повідомлення судді про дату, час та місце проведення засідання ВРП.
Тобто, повідомлення судді, щодо якого відбувається такий розгляд, а також його особиста участь під час розгляду цього питання є необов`язковою. Разом з цим, суд звертає увагу, що 19 червня 2020 року ВРП було розміщено на офіційному веб-сайті повідомлення про засідання Ради, призначене на 23 червня 2020 року о 10:00 год., у порядок денний якого входило питання стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади судді Сквирського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29).
З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 23 червня 2020 року № 1947/0/15-20 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Сквирського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» задоволенню не підлягають, оскільки під час прийняття спірного рішення відповідач діяв у межах та спосіб, визначених законами України, а також з дотриманням норм чинного законодавства.
Позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання ВРП повторно розглянути його заяву від 21 травня 2020 року про звільнення у відставку з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні є похідною і також не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 2, 22, 139, 205, 241, 243, 262, 266, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволені позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 06 жовтня 2020 року.
...........................
...........................
...........................
...........................
...........................
Т .М. Шипуліна,
Л. І. Бившева,
І. А. Гончарова,
І. Я. Олендер,
Р. Ф. Ханова
Судді Верховного Суду