Справа № 120/3478/20-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 р. Справа № 120/3478/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

21.07.2020 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Боровик О.О., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області (далі Вороновицька селищна рада) про:

- визнання протиправним та скасування рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 про відмову позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради, з земельного масиву :04:002:0258 площею 3,0555 га;

- зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 15.04.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради, з земельного масиву :04:002:0258 площею 3,0555 га, та прийняти рішення, яким надати позивачу дозвіл на виготовлення вказаного проекту землеустрою.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 15.04.2020 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, комунальної форми власності, орієнтовним розміром 2,0 га, на території Вороновицької селищної ради з земельного масиву :04:002:0258 площею 3,0555 га. До клопотання позивач додав всі необхідні документи для прийняття відповідного рішення, в тому числі графічний матеріал із позначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

Не отримавши відповіді на своє клопотання в місячний строк, 25.06.2020 позивач звернувся із запитом про доступ до публічної інформації № 01, в якому просив надати повний перелік розподілу земельних ділянок із земельного масиву за кадастровим номером :04:002:0258, обґрунтовану відповідь з приводу того, чому всупереч вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України позивачу не надано дозволу на виготовлення проекту землеустрою, а також надати перелік депутатів, які брали участь в засіданні виконкому, на якому розглядалося клопотання позивача. Листом від 26.06.2020 № 02-23/585 відповідач надав відповідь на запит позивача, додавши до неї копію рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 про відмову позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Свою відмову відповідач мотивував тим, що на території селищної ради знаходиться обмежена кількість вільних земельних ділянок комунальної форми власності, а тому дозволи на розроблення проекту землеустрою таких ділянок першочергово надаються учасникам бойових дій та громадянам інших пільгових категорій.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується, вважає його протиправним і таким, що прийняте з непередбачених законом підстав, а відтак за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Ухвалою суду від 27.07.2020 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, вказаною ухвалою у Вороновицької селищної ради судом витребувано належним чином завірені копії всіх письмових доказів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 та доводять його правомірність (якщо відповідач заперечує позов).

Також відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву з дотриманням вимог, передбачених ст. 162 КАС України.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 058 копію ухвали суду від 27.07.2020 разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами вручено відповідачу 03.08.2020.

Наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013 "Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень" встановлено нормативні строки пересилання поштових відправлень та поштових переказів, в тому числі рекомендованої письмової кореспонденції.

Так, відповідно до пункту 1 розділу ІІ вказаних Нормативів нормативний строк пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) становить: пп. 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) Д+3, де Д день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 3 кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначений нормативний строк пересилання збільшуються на один день (пункт 2 Розділу ІІ Нормативів).

Отже, граничним днем отримання судом відзиву на позовну заяву слід вважати 25.08.2020 (у випадку якщо б відповідач направив його до суду поштовими засобами зв`язку за адресою свого місцезнаходження: вул. Козацький шлях, 60, смт. Вороновиця, Вінницький район, Вінницька область, 23252).

Втім, як у зазначений строк, так і станом на дату постановлення судом рішення, до суду не надходив відзив відповідача на позовну заяву.

Відтак суд, керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України, вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Водночас дата постановлення рішення у цій справі обумовлена перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) у відпустці, а також його участю в розгляді виборчих справ, для вирішення яких законом встановлено скорочені строки.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені позивачем доводи, суд встановив, що 15.04.2020 позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, комунальної форми власності, орієнтовним розміром 2,0 га, на території Вороновицької селищної ради, в межах земельного масиву з кадастровим номером :04:002:0258 площею 3,0555 га.

До клопотання було додано визначені законом документи, зокрема графічний матеріал (викопіювання) із позначенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

Як зазначає позивач, у місячний строк відповідач клопотання не розглянув та відповіді на нього не надав. Тому 25.06.2020 позивач звернувся до Вороновицької селищної ради з запитом про доступ до публічної інформації № 01, в якому просив: 1) надати повний перелік розподілу земельних ділянок із земельного масиву за кадастровим номером :04:002:0258; 2) обґрунтовану відповідь з приводу того, чому всупереч вимогам ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України позивачу не надано дозволу на виготовлення проекту землеустрою; 3) надати перелік депутатів, які брали участь в засіданні виконкому, на якому розглядалося клопотання позивача.

Листом від 26.06.2020 за № 02-23/585 відповідач надав відповідь на вказаний запит, додавши до копію рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 про відмову позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Свою відмову відповідач обґрунтував тим, що на території селищної ради знаходиться обмежена кількість вільних земельних ділянок комунальної форми власності, а тому дозволи на розроблення проекту землеустрою таких ділянок першочергово надаються учасникам бойових дій та громадянам інших пільгових категорій.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується, вважає його неправомірним і таким, що порушує його законні права, а тому звертається до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких належать, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу вимог п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 15.04.2020 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, комунальної форми власності орієнтовним розміром 2,0 га на території Вороновицької селищної ради, з земельного масиву за кадастровим номером :04:002:0258, що має загальну площу 3,0555 га. При цьому до клопотання позивач додав усі необхідні документи, визначені законом, в тому числі викопіювання з Публічної кадастрової карти України, викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру та інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, з яких видно, що бажана для позивача земельна ділянка (в межах землі за кадастровим номером :04:002:0258) дійсно знаходиться в комунальній власності Вороновицької сільської ради, належить до земель запасу та є вільною.

Рішенням 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, оскільки на території селищної ради знаходиться обмежена кількість вільних земельних ділянок комунальної форми власності, а тому дозволи на розроблення проекту землеустрою таких ділянок першочергово будуть надаватися учасникам бойових дій та громадянам інших пільгових категорій.

Втім, суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

В силу положень ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Отже, аналізуючи вказані норми права, суд наголошує на тому, що орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні у формі рішення, прийнятого на пленарному засіданні відповідної ради. Водночас законом встановлено конкретний (місячний) строк для розгляду органом місцевого самоврядування клопотання громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З цією метою частиною п`ятою статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Крім того, суд наголошує на тому, що Земельним кодексом України (частиною сьомою статті 118) визначено чіткий перелік підстав для відмови у наданні громадянину дозволу на розроблення проекту землеустрою і такими підставами може бути виключно невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, підстави, якими керувався відповідач відмовляючи позивачу, до зазначених підстав не належать.

При цьому суд враховує факт неподання відповідачем без поважних причин відзиву на позовну заяву та, у даному випадку, кваліфікує таку бездіяльність суб`єкта владних повноважень як визнання позову.

Також відповідач не виконав вимог ухвали суду від 27.07.2020 про надання письмових доказів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення та можуть довести його правомірність (якщо відповідач заперечує позов).

Крім того, суд зауважує, що згідно з наданими позивачем доказами, зокрема інформацією щодо використання земель державної та комунальної форми власності у Вороновицької ОТГ Вінницького району Вінницької області, станом на 01.07.2020 на території зазначеної громади наявні вільні земельні ділянки.

Наведене свідчить про те, що відповідач застосував формальний підхід до розгляду клопотання позивача та вказав недостовірні відомості щодо реального стану наявності вільних земельних ділянок комунальної власності зазначеної категорії на території селищної ради.

Крім того, як видно з доданих до клопотання позивача документів, а саме викопіювання з Публічної кадастрової карти України, викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру та інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, бажана для позивача земельна ділянка, що знаходить в межах земель за кадастровим номером :04:002:0258, є вільною та перебуває у комунальній власності, що також спростовує доводи відповідача про відсутність на території Вороновицької селищної ради вільних земельних ділянок комунальної власності. При цьому судом перевірено актуальність цієї інформації станом на дату прийняття рішення у справі та встановлено відсутність будь-яких змін щодо правового статусу вказаної земельної ділянки.

З оскаржуваного рішення можна дійти висновку, що відповідач має намір надати спірну земельну ділянку громадянам пільгових категорій. При цьому в ході розгляду справи відповідач не надав суду жодних пояснень щодо того, про яких саме громадян йдеться, чи дійсно вони користуються першочерговим правом на отримання земельної ділянки у власність і якими нормативними актами таке право передбачене, чи надано цим громадянам дозволи на виготовлення проектів землеустрою саме щодо тієї земельної ділянки, яку бажає отримати у власність позивач, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, у тому числі з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Відтак суд вважає, що наведені в оскаржуваному рішенні мотиви для відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою є необґрунтованими, недоведеними і такими, що не узгоджуються з принципом рівності громадян перед законом.

При цьому суд додатково враховує, що факт отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ще не означає позитивного рішення про надання її у власність. Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27.02.2018 в справі № 545/808/17 та від 19.06.2018 в справі № 806/2982/17.

З огляду на викладене суд визнає протиправним рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 про відмову позивачу ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради з земельного масиву :04:002:0258 площею 3,0555 га. Тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд захистити його порушені права шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути його клопотання від 15.04.2020 та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки.

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

Втім, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/31204/15).

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2019 в справі № 819/570/18.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Водночас частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, Вороновицька селищна рада має виключні повноваження щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки комунальної власності безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства.

Наведеними положеннями чинного законодавства чітко визначені як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відтак суд вважає, що оскільки відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з дотриманням процедури розгляду цього питання та в межах своїх повноважень, однак відмовив з незаконних підстав, які не підтверджуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, а суд дійшов висновку, що відповідне рішення органу місцевого самоврядування є протиправним, у відповідача залишається лише один варіант дій та прийняття рішення, а саме надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Правильність зазначеного висновку підтверджуються правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

При цьому у вказаних рішеннях Верховний Суд зазначив, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене суд приходить до переконання, що належним способом захисту порушених прав позивача за результатами розгляду цієї справи буде зобов`язання відповідача на підставі клопотання від 15.04.2020 надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради, з земельного масиву за кадастровим номером :04:002:0258 площею 3,0555 га.

При вирішенні справи суд також враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі "Рисовський проти України" Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу "належного урядування" в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Так, відповідач довільно трактує визначені законом підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та відмовив позивачці у наданні такого дозволу необґрунтовано та з непередбачених законом підстав.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши доводи позивача, оцінивши надані ним докази, враховуючи факт неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково, а саме у спосіб визнання протиправним та скасування рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради № б/н від 18.06.2020 та зобов`язання відповідача на підставі клопотання від 15.04.2020 надати позивачу ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради, з земельного масиву :04:002:0258 площею 3,0555 га. Водночас в решті позовних вимог належить відмовити.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_3 укладено Договір № 21-20 від 15.04.2020 про надання правової (правничої) допомоги.

Відповідно до п. 1.1 цього Договору клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, щодо захисту інтересів клієнта в органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності, в органах ДВС, казначейства, а також у судах всіх інстанцій (зокрема у Верховному Суді) з питань цивільної, адміністративної, господарської, кримінальної юрисдикції (надалі іменується "послугами"), а замовник прийняти такі послуги з питань загального представництва в інших установах незалежно від форм власності стосовно наступного. Представництво інтересів у судах (першої, апеляційної та касаційної інстанції), органах державної влади, правоохоронних органах перед фізичними та юридичними особами.

Підпунктом 3.4.1 пункту 3.4 Договору визначено, що клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу, компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором.

Згідно з пунктом 4.1. Договору вартість наданих юридичних послуг виконавець визначає в індивідуальному порядку, в залежності від категорії та складності справи, та оформляється через додаткову угоду.

Додаткова угода № 01 від 15.04.2020 до Договору № 21-20 від 15.04.2020 передбачає, що клієнт сплачує виконавцю 6500,00 грн до 01.09.2020.

Як вбачається з Додаткової угоди № 01 від 15.04.2020 та акта виконаних робіт № б/н від 24.06.2020, виконавець виконав, а клієнт прийняв наступні послуги:

- лист-вимога від 29.04.2020, клопотання від 15.04.2020 3 год (вартість 1500,00 грн);

- консультація 01.05.2020 2 год (1000,00 грн);

- формування правової позиції, написання позовної заяви 8 год (4000,00 год).

Тобто вартість послуг за 1 годину роботи адвоката складає 500,00 грн (п`ятсот гривень 00 копійок). Адвокат відпрацював 13 годин, а тому загальна вартість наданих позивачу правових послуг становить 6500,00 грн (шість тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

24.06.2020 між позивачем та адвокатом підписано Акт наданих послуг б/н, яким погоджено оплату наданих позивачу правових послуг на вказану суму.

Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6500,00 грн документально підтверджені, є співмірними зі складністю цієї справи та наданими адвокатом послугами, а також відповідають критерію розумності їхнього розміру.

Водночас обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

З огляду на викладене та беручи до уваги відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на правничу допомогу, суд виходить з того, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат у цій справі документально підтверджені витрати позивача на правничу допомогу становлять 6500,00 грн.

При цьому суд враховує, що питання про відшкодування витрат на правничу допомогу ставилося позивачем безпосередньо у позовній заяві, а всі документи, пов`язані з цим, надавалися відповідачу разом з копією позовної заяви. Отже, відповідач мав можливість сповна реалізувати свої права як учасника справи та висловити власні аргументовані заперечення щодо розміру заявлених позивачем витрат на допомогу адвоката.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Крім того, суд визнає підтвердженими витрати позивача на правничу допомогу в розмірі 6500,00 грн. Тобто загальний розмір понесених позивачем витрат у зв`язку з розглядом цієї справи становить 7340,80 грн.

Таким чином, оскільки позов задоволено частково і відповідну частку суд оцінює як три четвертих від загального розміру заявлених позовних вимог, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір в сумі 630,60 грн, витрати на правничу допомогу в сумі 4875,00 грн, всього 5505,60 грн.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 52 сесії 8 скликання Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області № б/н від 18 червня 2020 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, з земельного масиву за кадастровим номером :04:002:0258 площею 3,0555 га.

Зобов`язати Вороновицьку селищну раду Вінницького району Вінницької області на підставі клопотання від 15 квітня 2020 року надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га із земель комунальної власності на території Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, з земельного масиву за кадастровим номером :04:002:0258 площею 3,0555 га.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 630,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 4875,00 грн, а всього 5505,60 грн (п`ять тисяч п`ятсот п`ять гривень 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Боровик Ольга Олегівна (ордер серії КС № 729011 від 13.07.2020, адреса для листування: АДРЕСА_2 );

3) відповідач: Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області (, місцезнаходження: вул. Козацький шлях, 60, смт. Вороновиця, Вінницький район, Вінницька область, 23252).

Повне судове рішення складено 05.10.2020.

Суддя Сало Павло Ігорович