Справа № 819/1471/13-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 819/1471/13-а пров. № А/857/8795/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року (суддя Мандзій О.П., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 10 червня 2020 року) у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Тернопільське лісове господарство» до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Тернопільське лісове господарство» у червні 2013 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції Тернопільській області Державної податкової служби, правонаступником якої є Головне управління ДПС у Тернопільській області про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750. В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивачем своєчасно нараховувався та сплачувався податок з доходів фізичних осіб, однак контролюючий орган оплату поточних зобов`язань безпідставно переносив на погашення заборгованості, яка встановлена податковим повідомлення-рішенням від 06.12.2012 №, яке на час періоду, що перевірявся, було неузгодженим. За таких обставин, вважає проведений відповідачем розрахунок заборгованості податку на доходи фізичних осіб шляхом зарахування поточних платежів на погашення неузгодженого податкового неправомірним, спірне податкове повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання, в тому числі за штрафними санкціями, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та задоволено позовні вимоги.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції зазначив, що для висновків щодо правильності обчислення податковим органом суми грошового зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та відповідно застосування штрафних санкцій підлягає встановленню визначення розміру об`єкта оподаткування вказаного виду податку, сума нарахованого та виплаченого доходу та відповідно нарахованих та сплачених грошових зобов`язань. Крім того, у випадку встановлення правомірності нарахування частини суми грошового зобов`язання за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням за основним платежем та можливості обрахунку розміру такої суми, суд в силу наданих процесуальним законом повноважень, не позбавлений можливості скасувати податкове повідомлення-рішення у відповідній частині.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №819/1471/13-а адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині збільшення суми грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб за основним платежем у розмірі 32698 (тридцять дві тисячі шістсот дев`яносто вісім) гривень 33 (тридцять три) копійки та за штрафними санкціями у розмірі 58594 (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) гривні 39 (тридцять дев`ять) копійок, всього на суму 91292 (дев`яносто одна тисяча двісті дев`яносто дві) гривні 72 (сімдесят дві) копійки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині застосованих до позивача штрафних санкцій у розмірі 41006,95 грн. та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначив про відсутність неперерахованого позивачем податку у вересні 2012 року, що призвело до неправильного розрахунку штрафних санкцій. Крім того наголошує, що позивачем подано Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №-ДФ) за ІІІ квартал 2012 року не в повному обсязі, чим допущено порушення абзацу 2 пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України (далі ПК України) повторно протягом року, з огляду на що правомірним є застосування до позивача штрафу у розмірі 1020 грн.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Також, від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку із карантинними обмеженнями, що введені на території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що таке не підлягає задоволенню, оскільки поверхневі та загальні покликання суб`єктом владних повноважень на умови карантину не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Колегія суддів зауважує, що рекомендація Ради суддів України (лист від 16.03.2020 №9-рс-186/20) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

При цьому, на період вжитих Урядом України карантинних заходів Восьмим апеляційним адміністративним судом забезпечено доступ учасників справи до суду, в тому числі і шляхом надіслання та приймання процесуальних документів пов`язаних з розглядом справи (в тому числі і письмових пояснень, доказів тощо) засобами електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.

Колегією суддів враховано, що перешкод у наданні відповідачем в електронній формі клопотання до суду про відкладення розгляду справи не існувало, а відтак у відповідача була процесуальна можливість прийняти участь у розгляді даної справи шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції, в тому рахунку і поза межами суду та висловлення своєї позиції, як в усній, так і у письмовій формі, шляхом надіслання на поштову чи електронну адресу суду. Проте, відповідач не зважаючи на широкий обсяг прав, наданих їм щодо забезпечення його процесуальні можливості доступу до суду таким правом не скористався без поважних причин.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача (його представників). Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останнім не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо останнім не заявлено.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено, як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Частиною другою статті 313 КАС України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

За наведених обставин, колегія суддів відмовляє скаржнику у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Тернопільською ОДПІ проведено планову виїзну перевірку ДП «Тернопільське лісове господарство» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2009 по 30.09.2012, за результатами якої складено акт від 30.01.2013 №413/22-10/00993.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: підпунктів 14.1.156, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, підпункту 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пункту 131.2 статті 131, підпунктів 168.1.1, 168.1.2, 168.1.4, 168.1.5, 168.1.6 пункту 168.1 статті 168, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 розділу IV, пункту 1 підрозділу I розділу XX Перехідних положень ПК України, а саме - неперерахування до бюджету до або під час виплати доходу станом на 30.09.2012 - 166966,20 грн податку на доходи фізичних осіб; підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК України, а саме - порушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ.

На підставі акта перевірки, 25.02.2013 Тернопільською ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення №, яким ДП «Тернопільське лісове господарство» збільшено суму грошового зобов`язання у розмірі 251469,30 грн., з яких 166966,20 грн. за основним платежем та 84503,10 грн. за штрафними санкціями.

Відповідно до розрахунку штрафних (фінансових) санкцій, донараховних сум податків, зборів (обов`язкових платежів) за порушення податкового законодавства за результатами перевірки ДП «Тернопільське лісове господарство», до позивача застосовано штраф в розмірі 50% суми неперерахованого податку на доходи фізичних осіб, що становить 83483,10 грн., на підставі абзацу 2 пункту 127.1 статті 127 ПК України, та 1020 грн. за порушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ на підставі абзацу 2 пункту 119.2 статті 119 ПК України.

Не погодившись з такими рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб за основним платежем у розмірі 32698,33 грн., а також в частині штрафних санкцій у розмір 57574,39 грн. Крім того, суд першої інстанції вважав безпідставним застосування до позивача оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням штрафу на підставі абзацу 2 пункту 119.2 статті 119 ПК України у розмірі 1020 грн., оскільки допущення правопорушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ за ІІІ квартал 2012 року не несло повторний характер протягом року.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету регламентує стаття 168 ПК України.

Відповідно до підпунктів 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду. Таким чином, податковий агент зобов`язаний перерахувати до бюджету утриманий податок під час виплати доходу, а якщо оподаткований дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, то податок підлягає сплаті (перерахуванню) у строки, встановлені ПК України для місячного податкового періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, в розділі 3.5 акта перевірки від 30.01.2013 №413/22-10/00993024 «Дотримання вимог іншого податкового законодавства. Податок з доходів фізичних осіб. Державне мито», а саме - в таблиці розрахунку повноти перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб за період з 01.07.2012 по 30.09.2012, ДП «Тернопільське лісове господарство» нараховано податку в сумі 238841,87 грн., з яких: 77111,78 грн. за липень, 83127,42 грн. за серпень та 78602,67 грн. за вересень.

Перераховано податку всього за вказаний період 104574 грн., з яких: 33410 грн. у липні, 31310 грн. у серпні та 39854 грн. у вересні.

Сума не перерахованого податку до бюджету до або під час виплати доходу становить 166966,20 грн., з яких: 77111,78 грн. за липень, 83127,42 грн. за серпень та 6727,00 грн. за вересень.

Судом встановлено, що відповідачем під час перевірки визначено заборгованість позивача по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1257767,06 грн.

Разом з тим, 16.12.2012 Тернопільською ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (період проведення перевірки з 01.01.2011 по 30.06.2012) на суму 1259618,47 грн., що на 1851,41 грн. більше, ніж встановлена перевіркою заборгованість, та нараховано штрафні санкції у розмірі 418829,06 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі №819/862/13-а визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.12.2012 № в частині нарахованих штрафних санкцій у розмірі 418829,06 грн.

Підпунктом 14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пунктом 87.9 статті 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до абзацу 4 пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, грошове зобов`язання по податковому повідомленню-рішенню від 06.12.2012 № вважається узгодженим лише 11.10.2016, податковий борг в сумі 1257767,06 грн. на момент проведення перевірки не виник, а тому в даному випадку податковий орган не був наділений правом змінювати призначення платежу та зараховувати сплачені позивачем за період липень-вересень 2012 року суми податку в рахунок погашення сум грошових зобов`язань за попередні періоди, які за своєю природою не є податковим боргом, оскільки не були узгодженими.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 жовтня 2019 року в даній адміністративній справі.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині визначення суми грошового зобов`язання за основним платежем в розмірі 166966,20 грн., оскільки із врахуванням нарахування 238841,87 грн. та сплати 104574,00 грн. податку на доходи фізичних осіб за липень-вересень 2012 року, сума несплаченого податку за даний період становить 134267,87 грн. (238841,87 - 104574,00 = 134267,87). Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що про протиправність податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб за основним платежем у розмірі 32698,33 грн.

Щодо обґрунтованості застосування до позивача штрафних санкцій спірним податковим повідомленням-рішенням, то апеляційний суд зазначає наступне.

Як слідує з розрахунку штрафних (фінансових) санкцій, донараховних сум податків, зборів (обов`язкових платежів) за порушення податкового законодавства за результатами перевірки ДП «Тернопільське лісове господарство», до позивача застосовано штраф в розмірі 50% суми неперерахованого податку на доходи фізичних осіб, що становить 83483,10 грн., на підставі абзацу 2 пункту 127.1 статті 127 ПК України, та 1020 грн. за порушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ на підставі абзацу 2 пункту 119.2 статті 119 ПК України на загальну суму 84503,10 грн.

Відповідно до пункту 127.1 статті 127 ПК України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Таким чином, відповідно до змісту наведеної норми відповідальність за порушення, передбачене цієї статтею, може мати місце лише у разі, коли платник податків, в тому числі податковий агент, допустив бездіяльність щодо нарахування, утримання або сплати (перерахування) податків до або під час виплати доходу на користь іншого платника, тобто, взагалі не виконав зазначених обов`язків або сплату податку здійснив після виплати доходу.

Водночас, до спірних правовідносин, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 14.08.2018 у справі №820/12096/15, від 22.05.2018 у справі №820/6437/16, від 28.05.2020 у справі №200/584//19-а про те, що застосування штрафу на рівні 50 відсотків та 75 відсотків суми податку на підставі пункту 127.1 статті 127 ПК України можливе внаслідок неодноразового закінченого порушення, пов`язаного з ненарахуванням, неутриманням або несплатою (неперерахуванням) податку податковим агентом за певний податковий період, незалежно від того, чи виявлено ці порушення під час здійснення одного контрольного заходу.

Кваліфікуючою ознакою для застосування збільшеного розміру відповідальності є саме вчинення таких дій повторно (втретє) протягом 1095 днів та не залежить від того, чи зафіксовані ці епізоди в одному акті перевірки або в різних, а також від того, чи приймалось щодо платника раніше податкове повідомлення-рішення за ці порушення.

Як слідує з акта перевірки від 30.01.2013 №413/22-10/00993024, виплати ДП «Тернопільське лісове господарство» заробітної плати здійснювались із затримкою. Сума заборгованості із виплати заробітної плати станом на 01.10.2012 складала 968151,93 грн.

Судом встановлено, що відповідачем під час перевірки визначено суму неперерахованого позивачем податку з доходів фізичних осіб до бюджету до або під час виплати доходу за період з 01.07.2012 по 30.09.2012 у розмірі 166966,20 грн., з яких: 77111,78 грн. за липень, 83127,42 грн. за серпень та 6727,00 грн. за вересень.

Проте, як вже зазначено, податковий орган безпідставно списував сплачений підприємством податок на доходи фізичних осіб за даний період у розмірі 104574 грн., з яких: 33410 грн. у липні, 31310 грн. у серпні та 39854 грн. у вересні, в погашення заборгованості за попередні періоди.

Таким чином, сума неперерахованого позивачем податку з доходів фізичних осіб до бюджету до або під час виплати доходу становить в липні 2012 року - 43701,78 грн., в серпні 2012 року - 51817,42 грн. 2012 року, а також відсутність такої у вересні.

Як зазначено вище, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі №819/862/13-а визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.12.2012 № в частині нарахованих штрафних санкцій у розмірі 418829,06 грн. (період проведення перевірки з 01.01.2011 по 30.06.2012).

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, факт несплати податку до або під час виплати доходу позивачем у липні 2012 року при наявності судового рішення про скасування первинного штрафу, не є порушенням встановлених правил щодо утримання податку у джерела виплати доходу вдруге протягом 1095 днів. На основі вказаного, суд вважає, що застосування відповідачем штрафу на рівні 50% суми податку на підставі пункту 127.1 статті 127 ПК України за липень 2012 року - є безпідставним та необґрунтованим, а оскаржене рішення в частинні застосування штрафних санкцій на суму 38555,89 грн. (50% від суми неперерахованого податку 77111,78 грн.) підлягає скасуванню.

З огляду на те, що застосування штрафу на рівні 50% суми податку на підставі пункту 127.1 статті 127 ПК України можливе внаслідок повторного протягом 1095 днів порушення - ненарахування, неутримання або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, яке настало повторно лише у серпні, суд, приходить до переконання про правомірність накладення штрафу в вказаному розмірі податковим повідомленням-рішенням від 25.02.2013 №000021750 на суму 25908,71 грн., що складає 50% неперерахованого позивачем податку з доходів фізичних осіб до бюджету до або під час виплати доходу в серпні в сумі 51817,42 грн. Разом з тим, оскільки контролюючим органом безпідставно списаний сплачений підприємством податок на доходи фізичних осіб за серпень у сумі 31310,00 грн., а відтак протиправно застосовано штраф за неперерахування податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, з такої суми на рівні 50% , тобто 15655 грн.

Також суд вважає, що оскільки дії позивача не несли повторний характер і фактично визначенні відповідачем, як вчинені втретє, та враховуючи відсутність фактів несплати (неперерахунку) податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати заробітної плати у вересні, застосування штрафних санкцій на рівні 50% суми податку на підставі пункту 127.1 статті 127 ПК України за вересень 2012 року на суму 3363,50 грн. є також безпідставним та необґрунтованими.

Що стосується застосування до позивача штрафу у розмірі 1020 грн. за порушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ на підставі абзацу 2 пункту 119.2 статті 119 ПК України, то необхідно зазначити наступне.

Приписами пункту 119.2 статті 119 ПК України визначено, що неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 1020 гривень.

Відповідно до підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Форма Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку затверджені наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 №1020 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01.2011 за №46/18784.

Згідно з пунктом 2.1 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, податковий розрахунок подається окремо за кожний квартал (податковий період) протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного кварталу. Окремий податковий розрахунок за календарний рік не подається.

Відповідно до пункту 3.2 цього ж Порядку у графі 3а «Сума нарахованого доходу» відображається (за звітний квартал) дохід, який нараховано фізичній особі відповідно до ознаки доходу згідно з довідником ознак доходів, наведеним у додатку до цього Порядку. У разі нарахування доходу його відображення у графі 3а є обов`язковим незалежно від того, виплачені такі доходи чи ні.

У графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом (пункт 3.3 Порядку).

Згідно з пунктами 3.4 та 3.5 Порядку у графі 4а «Сума нарахованого податку» відображається сума податку, нарахованого та утриманого з доходу, нарахованого платнику податку згідно із законодавством.

У графі 4 «Сума перерахованого податку» відображається фактична сума перерахованого податку до бюджету.

Як слідує з акта перевірки від 30.01.2013 №413/22-10/00993024, проаналізувавши дані звітності податкових розрахунків форми №1ДФ та звіривши з даними бухгалтерського обліку ДП «Тернопільське лісове господарство», контролюючим органом встановлено не відображення у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум нарахованого та утриманого з них податку за ІІІ квартал 2012 року приватним підприємцям, за ознакою доходу «157».

Позивачем суду не наведено жодних аргументів на спростування вказаних обставин та не представлено належних та допустимих доказів в підтвердження протилежного.

Водночас, у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року у справі №819/862/13-а зазначено, що з наявного в матеріалах справи акту перевірки від 23.11.2012 №5722/17-50/00993024 (період проведення перевірки з 01.01.2011 по 30.06.2012) у складених таблицях повноти і своєчасності сплати позивачем податку з доходів фізичних осіб слідує, що кожний звітний період підприємство подавало до податкового органу звітність, в якій було відображено нарахування та перерахування податку з доходів фізичних осіб.

Обставини щодо відсутності застосування штрафу за неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку ДП «Тернопільське лісове господарство» у період з 01.01.2011 по 30.06.2012 в силу приписів частини четвертої статті 78 КАС України є преюдиційними та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Не зафіксовано вчинення платником податків вказаного правопорушення, окрім допущення правопорушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ за ІІІ квартал 2012 року, і у акті перевірки від 30.01.2013 №413/22-10/00993024 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2009 по 30.09.2012.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставне застосування податковим повідомленням-рішенням від 25.02.2013 №000021750 штрафу на підставі абзацу 2 пункту 119.2 статті 119 ПК України у розмірі 1020 грн., оскільки допущення правопорушення порядку заповнення розрахунку за формою №1ДФ за ІІІ квартал 2012 року не несло повторний характер протягом року.

За сукупністю наведених обставин та системного аналізу наведених законодавчих норм, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 жовтня 2019 року в даній адміністративній справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині збільшення ДП «Тернопільське лісове господарство» суми грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб за основним платежем у розмірі 134267,87 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 25908,71 грн., всього на суму 160176,58 грн., прийнятого відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги позивача в цій частині є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності та аналізуючи наведені положення законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.02.2013 №000021750 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб за основним платежем у розмірі 32698,33 грн. (166966,20 - 134267,87 = 32698,33) та за штрафними санкціями у розмірі 58594,39 грн. (загальну сума штрафних санкцій 84503,10 - правомірно застосовані 25908,71= 58594,39), всього на суму 91292,72 грн. (32698,33 + 58594,39).

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, в апеляційній скарзі не зазначено.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 07 жовтня 2020 року.