Справа № 120/3740/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 р. Справа № 120/3740/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року до суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що станом на день звільнення його з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини (23.09.2019 року), відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року. Такі обставини спонукали його в подальшому захищати свої права в суді. Так, позивач наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року у справі за № 120/4303/19-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року. Крім того, іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року у справі за № 120/4145/19-а відповідача також зобов`язано нарахувати та виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки. Після набрання даними рішеннями законної сили, відповідач на їх виконання 30.03.2020 року перерахував грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій в сумі 32960,60 грн., а 29.04.2020 року - індексацію грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн. Окрім цього, 09.04.2020 року була також компенсована сума прибуткового податку в розмірі 7 370,07 грн. Таким чином, на переконання позивача, фактично остаточний розрахунок із ним відповідач здійснив 29.04.2020 року, у зв`язку з чим останнім не дотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). За таких обставин позивач наголошує на необхідності покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України шляхом стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.09.2019 року по 29.04.2020 року в сумі 138 661,02 грн.

Ухвалою суду від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

17.08.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 22773/20), у якому останній заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Так, відповідач наголошує, що відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тобто, якщо військовослужбовець при звільненні не забезпечений усіма видами грошового забезпечення, які йому належать, він має право не давати згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини та далі перебувати на усіх видах забезпечення відповідної військової частини до дня, коли з ним буде проведений повний розрахунок. Оскільки позивач особисто погодився на звільнення з військової служби до проведення з ним усіх розрахунків, тому правові підстави для компенсації середнього заробітку за час затримки відсутні. Додатково повідомив, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Принагідно зауважує, що у випадку задоволення позовних вимог щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.09.2019 року по 29.04.2020 року потрібно врахувати неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості, а тому, на переконання відповідача, цілком справедливо буде визначити приблизний розмір середнього заробітку з врахуванням критеріїв пропорційності. За таких обставин відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

21.08.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 23618/20), у якій останній наголошував на тому, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. На думку позивача, враховуючи, що у даній справі спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах норми ст. 116 та ст. 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військовою служби.

Щодо неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, позивач зазначає, що граматичний аналіз ст. 117 КЗпП України дає підстави для обґрунтованого висновку про те, що для застосування до роботодавця обов`язку у проведенні виплати суми середнього заробітку визначальними є такі юридично значимі обставини як: невиплата належних працівникові сум при звільненні, вина роботодавця, факт (дата) проведення з ним остаточного розрахунку. Тобто, за наявності підтвердження всіх юридично значимих обставин щодо невиплати належних працівникові сум при звільненні з вини власника або уповноваженого ним органу у визначені строки, є обґрунтовані підстави для застосування, визначеної ст. 117 КЗпП України відповідальності виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У своїх запереченнях від 01.09.2020 року відповідач вважає додаткові доводи позивача безпідставними, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 19.09.2019 року № 180, підполковника ОСОБА_1 , начальника відділення забезпечення підготовки управління бойової підготовки Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.08.2019 року № 415 з військової служби у відставку відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б" (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу, з 23.09.2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами спору, військовослужбовці Військової частини НОМЕР_2 знаходились на фінансовому забезпечені у Військовій частині НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що під час звільнення з військової служби позивачу не було проведено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що змусило позивача здійснювати захист своїх прав у суді.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року у справі № 120/4145/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання даного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_1 30.03.2020 року ОСОБА_1 здійснено зарахування на картковий рахунок відповідної грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 32 960,60 грн.

Відповідно до іншого рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року у справі № 120/4303/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року включно.

На виконання даного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_1 29.04.2020 року здійснено перерахування ОСОБА_1 на його картковий рахунок нарахованої індексації грошового забезпечення в сумі 4435,66 грн.

Крім цього, 09.04.2020 року позивачу, шляхом зарахування на картковий рахунок, була компенсована сума прибуткового податку в розмірі 7 370,07 грн.

Отже, фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби було здійснено відповідачем лише 29.04.2020 року (дата останньої виплати грошової компенсації), що підтверджується виписками по картковому рахунку позивача.

З огляду на це, позивач 02.06.2020 року звернувся до відповідача із заявою про здійснення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

За результатами розгляду відповідної заяви, відповідач листом від 04.06.2020 року за № 350/118/1697/пс відмовив позивачу у здійсненні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з тих підстав, що норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Збройних Сил України.

Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Отже, доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства не застосовуються до спірних правовідносин є безпідставними.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Так, суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 23.09.2019 року.

В той же час, судом встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій проведена лише 30.03.2020 року в сумі 32 960,60 грн. 09.04.2020 року відповідачем було компенсовано суму прибуткового податку в розмірі 7370,07 грн. Натомість, наступна виплата грошової компенсації індексації грошового забезпечення позивача була проведена 29.04.2020 року в сумі 4 435, 66 грн.

Отже, після звільнення позивача з військової служби йому до 29.04.2020 року було проведено нарахування невиплачених коштів на суму 44766,22 грн. (32960,60+7370,07+4435,66).

Таким чином період затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби охоплюється з 23.09.2019 року по 29.04.2020 року (дата останньої виплати), що становить 219 календарних днів.

Згідно з довідкою відповідача про фактичне отримане грошове забезпечення помісячно позивача від 09.12.2019 року № 576 вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (липень серпень 2019 року) складає 22141,47 грн. (без урахування матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та одноразової премії). Отже, середньоденний заробіток позивача (за календарний день) становить 714,24 грн. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 156418,56 грн. (714,25 грн. х 219 календарних днів).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення та компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в загальній сумі 44 766,26 грн., позивач у своїх позовних вимогах просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 138 661,02 грн., що значно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Зокрема, при вирішенні цієї справи суд з`ясував, що істотність частки невиплачених сум індексації грошового забезпечення та компенсації невикористаної додаткової відпустки (44 766,33 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 23.09.2019 року по 29.04.2020 року становить 28,6 % (44 766,33 : 156418,56 х 100%).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 28,6% розраховується наступним чином: 714,24 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 28,6% = 204,27 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 204,27грн. х 219 ( днів затримки розрахунку) = 44735,13 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу в розмірі 44 735,13 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Окрім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо компенсації невикористаної додаткової відпустки та проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративних справ №120/4303/19-а та 120/4145/19-а. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 44 735,13 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності. Така сума приблизно відповідає тій сумі грошових коштів, які були безпідставно не виплачені відповідачем при звільненні позивача з військової служби.

Таким чином заявлений адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а витрат, пов`язаних з розглядом справи не встановлено, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 вересня 2019 року по 29 квітня 2020 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 вересня 2019 року по 29 квітня 2020 року у розмірі 44 735,13 грн. (сорок чотири тисячі сімсот тридцять п`ять гривень 13 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 06.10.20.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ; місце знаходження: АДРЕСА_2 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович