Справа № 300/2455/20
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" жовтня 2020 р. справа № 300/2455/20
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Главача І.А.,
за участю секретаря судового засідання Мельник О.Я.,
представника позивача Бороніна О.П.,
представника відповідача Заника М.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 17.11.2016 №4148/13.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно за відсутності на те правових підстав 15.09.2020 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №53217019 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 17.11.2016 №4148/13, яким встановлено порушення Державою Україна частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо невиконання у розумний строк постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.09.2011 у справі №2а-263/08/0970. Так, позивач звертає увагу, що на момент винесення оскаржуваної постанови №53217019 від 15.09.2020 державний виконавець не мав підтверджень від органів відповідальних за виконання рішення ЄСПЛ від 17.11.2016 № 4148/13 про виконання рішення національного суду в частині стягнення з Івано- Франківської ОДА на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.02.2002 р. по 02.01.2011 р. за 1676 робочих днів в розмірі 134817,44 грн. з проведенням відрахувань загальнообов`язкових зборів і платежів, підтверджень про виконання рішення національного суду в частині визнання ОСОБА_1 такою, що звільнена з посади спеціаліста відділу обліку і звітності за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із ліквідацією Управління капітального будівництва Івано-Франківської ОДА, а також про відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану позивача, який вона мала до порушення Конвенції, зокрема відновлення її права як працівника шляхом внесення боржником необхідних записів до її трудової книжки та відновлення її права як застрахованої особи. Оскільки на момент винесення 15.09.2020 оскаржуваної постанови у відповідача не було підстав, передбачених частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», для закінчення виконавчого провадження, просить визнати дану постанову протиправною та скасувати її.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами, встановленими статтею 287 КАС України, із врахуванням особливостей розгляду окремих категорій термінових справ, визначених статями 268, 269, 271 КАС України.
Також позивачем у судовому засіданні було подано відповідь на відзив, згідно якої ОСОБА_1 вказує на непроведення усіх відрахувань з її заробітної плати за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати про повне виконання рішення національного суду.
Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просили позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши матеріали адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, визначених статтями 268, 269, 271, 287 КАС України, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, судом встановлено таке.
Івано-Франківським окружним адміністративним судом 14.09.2011 винесено постанову в адміністративній справі №2а-263/08/0970 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління регіонального розвитку та будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинення дій.
За результатами розгляду зави ОСОБА_1 щодо невиконання судового рішення від 14.09.2011 №2а-263/08/0970 Європейським судом з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) винесено рішення №4148/13 від 17.11.2016, яким схвалено умови односторонньої декларації: «Уряд визнає надмірну тривалість виконання рішень національних судів, зазначених у додатку до цієї декларації.
Уряд готовий виконати рішення національних судів, зазначених у додатку, які ще підлягають виконанню, а також сплатити кожному заявнику 1000 євро.
Сума у розмірі 1000 євро є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат, буде конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Держава виплатить вищезазначені кошти і виконає рішення національних судів, які ще підлягають виконанню, протягом трьох місяців з дати повідомлення про ухвалення Судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадку несплати цих сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов`язується сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Ці виплати та виконання зазначених рішень національних судів становитимуть остаточне вирішення цих справ.
Таким чином, Уряд просить Суд вилучити заяви з реєстру справ. Уряд пропонує, щоб Суд прийняв цю декларацію як «будь-яку іншу підставу» вилучення заяви з реєстру справ відповідно до пункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції».
28.12.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. розглянута службова записка Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 23.12.2016 №8626/12.0.1/48-16 відкрито виконавче провадження №53217019 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №4148/13 від 17.11.2016 (а.с. 42).
У зв`язку зі сплатою вказаних сум згідно даних платіжних доручень №435 від 27.01.2017, №552 від 05.06.2018, №6920 від 10.09.2020 та №6921 від 10.09.2020 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. при примусовому виконанні рішення Європейського суду з прав людини №4148/13 від 17.11.2016 встановлено, що рішення суду виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом.
Ураховуючи викладене, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В., керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», винесено постанову від 15.09.2010 про закінчення виконавчого провадження №53217019 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №4148/13 від 17.11.2016.
Позивач, вважаючи постанову від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019 такою, що прийнята без достатніх правових підстав, звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам що склались між сторонами суд зазначає наступне.
Згідно зі статтями 129 та 129-1 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. Суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах Алпатов та інші проти України, Робота та інші проти України, Варава та інші проти України, ПМП Фея та інші проти України), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями статті 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду від 14.09.2011 у справі №2а-263/08/0970 звернулась із заявою до Європейського суду з прав людини, за результатом розгляду якої винесено рішення №4148/13 від 17.11.2016, яким схвалено умови односторонньої декларації: «Уряд визнає надмірну тривалість виконання рішень національних судів, зазначених у додатку до цієї декларації.
Уряд готовий виконати рішення національних судів, зазначених у додатку, які ще підлягають виконанню, а також сплатити кожному заявнику 1000 євро.
Сума у розмірі 1000 євро є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також судових та інших витрат, буде конвертована в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Держава виплатить вищезазначені кошти і виконає рішення національних судів, які ще підлягають виконанню, протягом трьох місяців з дати повідомлення про ухвалення Судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадку несплати цих сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов`язується сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Ці виплати та виконання зазначених рішень національних судів становитимуть остаточне вирішення цих справ».
Відповідно до статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» рішення іноземних судів (судів іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні відповідно до міжнародних договорів України, цього та інших законів України, якщо визнання та виконання таких рішень передбачено міжнародними договорами України або за принципом взаємності.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV (далі Закон №3477-IV).
Абзацом шостим частини першої статті 1 Закону №3477-IV визначено, що Рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 995_004; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.
Відповідно до статті вимог статей 2 та 3 Закону №3477-IV Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.
Так, 28.12.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. розглянута службова записка Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 23.12.2016 №8626/12.0.1/48-16 відкрито виконавче провадження №53217019 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №4148/13 від 17.11.2016 (а.с. 42).
При цьому, відповідачем при примусовому виконанні рішення Європейського суду з прав людини №4148/13 від 17.11.2016 встановлено, що рішення суду виконано фактично в повному обсязі згідно з виконавчим документом, тому керуючись п. 9 ч. 1 ст. 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 5 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», винесено постанову від 15.09.2010 про закінчення виконавчого провадження №53217019.
Відповідно до пункту дев`ятого частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до частини другої зазначеної статті постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Також пунктом 21 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 визначено, що, зокрема, у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
Окрім цього, відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №3477-IV підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції 995_004, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.
З данного приводу суд зазначає наступне.
Як встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 у справі №300/60/19, 11.02.2012 судом по справі № 2а-263/08/0970 видано виконавчий лист про стягнення з Івано-Франківської ОДА на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 134871,44 гривні з проведенням відрахувань загальнообов`язкових зборів та платежів.
Суд звертає увагу, що сплата зазначених вище сум згідно платіжних доручень №435 від 27.01.2017, №552 від 05.06.2018, №6920 від 10.09.2020 та №6921 від 10.09.2020 є частковим виконанням постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.09.2011 у справі № 2а-263/08/0970 в частині стягнення з Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14.02.2002 року по 02.01.2011 року за 1676 робочих днів в розмірі 134817,44 гривень з проведенням відрахувань загальнообов`язкових зборів та платежів, з виконання якого на підставі виконавчого листа № 2а-263/08/0970 від 05.11.2014 відкрито виконавче провадження №40553439 та частково з виконання рішення ЄСПЛ від 17.11.2016 № 4148/13, з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження №53217019, зокрема щодо стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з проведенням відрахувань загальнообов`язкових зборів та платежів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 1000 євро згідно рішення ЄСПЛ від 17.11.2016 № 4148/13.
Однак виплату суми на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з проведенням відрахувань податку з доходів фізичних осіб та військового збору не можна вважати повним виконанням рішення національного суду та рішення ЄСПЛ від 17.11.2016 № 4148/13, з огляду на наступне.
Чинним законодавством, окрім сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору, також передбачено обов`язкове нарахування на заробітну плату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено у Законі України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон №2464-VI).
Пунктом другим частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 1 Закону №2464-VI застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Згідно частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, серед іншого, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
При цьому, єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI).
Також частиною п`ятою статті 8 Закону №2464-VI встановлено ставки єдиного внеску, зокрема, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
З наведеного вбачається, що метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.
Однак, всупереч вказаним приписам Закону №2464-VI, в межах виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.09.2011 у справі № 2а-263/08/0970 не здійснено нарахування єдиного внеску на суму виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 134817,44 гривень, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати про повне виконання рішення національного суду та рішення Європейського суду з прав людини від 17.11.2016 №4148/13, а також про відновлення прав позивача як застрахованої особи.
Доказів щодо проведення нарахування на виплачену позивачу заробітну плату за період вимушеного прогулу в розмірі 134817,44 гривень єдиного внеску відповідачем суду на надано.
Заважаючи на викладене, у державного виконавця були відсутні підстави, в розумінні пункту 9 частини першої статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» та частини п`ятої статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» для закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ від 17.11.2016 № 4148/13, у зв`язку з чим оскаржувана постанова від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019 винесена передчасно.
Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина 1 статті 9 КАС України).
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За результатами розгляду даної адміністративної справи відповідачем не доведено правомірності винесення постанови від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019.
З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича від 15.09.2020 про закінчення виконавчого провадження №53217019.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001).

Суддя Главач І.А.