Справа № 380/5645/20
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2020-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5645/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 жовтня 2020 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої-судді Сидор Н.Т., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Карлівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Карлівської міської ради (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Карлівської міської ради Полтавської області № 124 від 15.06.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста 1 категорії апарату Карлівської міської ради з 15.06.2020;
- стягнути з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що звільнення є незаконним та таким, що не узгоджується із чинним законодавством, оскільки за період з дня попередження про звільнення до дня звільнення від відповідача не надходила жодна пропозиція рівнозначної посади в апараті Карлівської міської ради. Позивач наголошує про наявність вакантних посад у періоді його звільнення, зокрема посади 1-го заступника міського голови, начальника загального відділу апарату Карлівської міської ради. Крім цього, наголошує, що оскаржуване розпорядження про його звільнення підписане неналежною посадовою особою. За наведених обставин, позивач вважає оскаржуване розпорядження таким, що підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а він поновленню на посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відносно процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.
Ухвалою судді від 23.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами; зобов`язано позивача, надати суду: докази прибуття та проходження у м. Львові курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного м. Львів; розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Витребувано у відповідача: рішення сорок четвертої сесії сьомого скликання Про затвердження штатного розпису працівників апарату управління міської ради на 2020 рік від 19 березня 2020; матеріали особової справи позивача, ОСОБА_1 ; список наявних вакантних посад за період з 30.03.2020 по 15.06.2020. У випадку наявності вакантних посад, надати інформацію про те, кому з працівників, посади яких підлягали скороченню, такі вакантні посади були запропоновані, а з яких причин не були запропоновані позивачу, якщо таке мало місце, та відповідно - критерії відбору працівників, яким пропонувалися вакантні посади; інформацію чи на всі посади штатного розпису на 2020 рік прийняті на роботу працівники.
На виконання ухвали суду позивачем 06.08.2020 надано суду довідку про перебування на військовій службі в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, відповідачем 26.08.2020 надано витребувані судом докази.
Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Так, суд встановив, що позивач з 19.02.2020 працював на посаді спеціаліста І категорії відділу соціально-економічного та стратегічного розвитку міста апарату Карлівської міської ради.
19.03.2020 рішенням 44 сесії позачергового скликання Карлівської міської ради «Про затвердження структури апарату Карлівської міської ради», керуючись ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» із змінами, з метою оптимізації та вдосконалення роботи апарату міської ради, впорядкування функціональних напрямів діяльності, забезпечення ефективності роботи, міська рада затвердила структуру апарату Карлівської міської ради станом на 01 квітня 2020 та структуру апарату Карлівської міської ради станом на 01 червня 2020.
Розпорядженням Карлівської міської ради «Про попередження посадових осіб апарату Карлівської міської ради» від 25.03.2020 №77, відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, рішення 44 сесії позачергового скликання Карлівської міської ради від 19.03.2020 «Про затвердження структури апарату Карлівської міської ради», передбачено попередити посадових осіб апарату про зміну істотних умов праці у зв`язку із затвердженням структури апарату Карлівської міської ради та наступне вивільнення згідно із додатком 1, відповідно до якого у список цих посадових осіб увійшов і позивач.
30.03.2020 позивач ознайомлений із розпорядженням Карлівської міської ради «Про попередження посадових осіб апарату Карлівської міської ради» від 25.03.2020 №77.
Розпорядженням Карлівської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » від 15.06.2020 № 124, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, рішення 44 сесії позачергового скликання Карлівської міської ради від 19.03.2020 «Про затвердження структури апарату Карлівської міської ради», звільнено ОСОБА_1 з посади спеціаліста І категорії відділу соціально-економічного та стратегічного розвитку міста апарату Карлівської міської ради 15 червня 2020 у зв`язку з скороченням штату працівників.
Не погоджуючись із розпорядженням Карлівської міської ради «Про звільнення ОСОБА_1 » від 15.06.2020 № 124, позивач оскаржив таке до суду.
Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не згідний із його звільненням, відтак, вважає оскаржуване розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року № 2493-ІІІ (далі Закон № 2493-ІІІ), служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Також ч. 1 ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8- рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII на час прийняття оскаржуваного розпорядження було врегульовано процедуру звільнення державного службовця, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то обґрунтовано застосовуються до спірних правовідносин окремі положення цього закону.
Частина 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Пунктом 4 ст. 83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби передбачено її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.
Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).
Частини 3 та 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.
Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів (строк попередження зменшено до 30 днів Законом № 440-IX від 14.01.2020, а до того такий строк становив 60 днів). Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною 6 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
В силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Водночас ч. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Отже, суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи дотримана процедура звільнення.
Стосовно підстави звільнення з державної служби суд зазначає таке.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 ««Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» із змінами, керуючись ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з метою оптимізації та вдосконалення роботи апарату міської ради, впорядкування функціональних напрямів діяльності, забезпечення ефективності роботи, рішенням 44 сесії позачергового скликання Карлівської міської ради від 19.03.2020 «Про затвердження структури апарату Карлівської міської ради», міська рада затвердила структуру апарату Карлівської міської ради станом на 01 квітня 2020 (додаток 1) та структуру апарату Карлівської міської ради станом на 01 червня 2020 (додаток 2).
Згідно додатку 1 кількість працівників становила 29, а згідно додатку 2 кількість працівників становила 26. Ліквідації підлягали такі посади: спеціаліст 1 категорії відділу соціально-економічного та стратегічного розвитку міста (зазначену посаду займав позивач), спеціаліст 1 категорії відділу ДАБК, відповідальний черговий.
Таким чином, у Карлівській міській раді відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату (ліквідація ряду посад), що в силу п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є законною підставою для звільнення частини працівників відповідача, зокрема і позивача.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстава для звільнення позивача дійсно існувала. Однак для того, щоб звільнення могло вважатися законним, роботодавцю необхідно дотриматися встановленої процедури. При цьому, недотримання процедурних гарантій при звільненні позивача є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на посаді.
Стосовно дотримання відповідачем процедури звільнення суд зазначає таке.
Відповідно до частин 3 та 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Розпорядженням Карлівської міської ради «Про попередження посадових осіб апарату Карлівської міської ради» від 25.03.2020 №77, відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, рішення 44 сесії позачергового скликання Карлівської міської ради від 19.03.2020 «Про затвердження структури апарату Карлівської міської ради», передбачено попередити посадових осіб апарату про зміну істотних умов праці у зв`язку із затвердженням структури апарату Карлівської міської ради та наступне вивільнення згідно із додатком 1, відповідно до якого у список цих посадових осіб увійшов і позивач.
30.03.2020 позивач ознайомлений із розпорядженням Карлівської міської ради «Про попередження посадових осіб апарату Карлівської міської ради» від 25.03.2020 №77 та відповідно і попереджений про його звільнення, що підтверджується його підписом в Додатку 1 до розпорядження Карлівської міської ради від 25.03.2020 №77.
Також ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві, установі, організації протягом усього періоду та існували на день звільнення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018, справа № 800/538/17.
Щодо покликань позивача на той факт, що йому не було запропоновано вакантну посаду начальника загального відділу апарату Карлівської міської ради, суд зазначає наступне.
Відповідно до розпорядження міського голови № 74 від 20 березня 2020 року «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади», а саме п. 1 такого оголошено конкурс на заміщення вакантної посади начальника загального відділу апарату Карлівської міської ради, п. 2 затверджено вимоги до кандидата на заміщення вакантної посади згідно із додатком 1.
Отож, згідно додатку 1, такими вимогами є: громадянство України; освіта вища - магістр; вільне володіння державною мовою; володіння комп`ютером на рівні користувача; стаж роботи на державній службі не менше 5 років.
Як вбачається із запису особової картки позивача, він має освіту бакалавра, яка закінчена у 2019 року за спеціальністю гірництво та номер диплома В19№ 145236 від 30.06.2019 року. У 2019 році позивач розпочав навчання магістратури зі спеціальністю будівництво та цивільна інженерія у Полтавському національному технічному університеті ім. Юрія Кондратюка м. Полтава, також з особової картки п. 16 вбачається, що стаж на державній службі у позивача відсутній.
Тому з врахуванням вищенаведеного суд погоджується із твердженням відповідача, що відповідно до п. 3 ст. 49-2 КЗпП України позивач не відповідав вимогам до кандидата на посаду начальника загального відділу апарату Карлівської міської ради, відтак така посада правомірно не пропонувалась позивачу відповідачем.
Як слідує із матеріалів справи, позивач також звертався із заявами від 31.03.2020 та від 15.04.2020 про його переведення на посаду першого заступника голови.
Листом від 30.04.2020 позивачу відмовлено із таким переведенням, адже посада першого заступника міського голови є виборною посадою, тобто має іншу процедуру отримання працевлаштування ніж та, що була у позивача: призначення на посаду на конкурсній основі.
Така позиція відповідача знаходить своє підтвердження, виходячи із наступного.
Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що прийняття на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради здійснюється шляхом затвердження відповідною радою.
Виходячи з нормативного тлумачення ст. 40, ч. 1 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Проводячи порівняльний аналіз із займаною посадою позивача та посадою заступника міського голови у ключі класифікацій посад згідно з ст. 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», висновується, що посада першого заступника міського голови належить до третьої категорії посад, а посада позивача належить до сьомої категорії. Аналогічна ситуація випливає також із присвоєними рангами, що регламентовані ст. 15 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а саме, посада першого заступника міського голови належить до 7,6 і 5 рангу, а посада спеціаліста 1 категорії відділу соціально-економічного та стратегічного розвитку міста Карлівської міської ради - 15, 14 і 13 рангу.
Тобто, із наведеного вище порівняльного аналізу посад, вбачається, що переведення позивача на посаду першого заступника міського голови суперечить вимогам закону, а також не відповідає кваліфікації позивача.
Крім того, відповідачем надано суду письмову інформацію за підписом т.в.о. міського голови секретаря ради О.Стовбуна, що за період з 30.03.2020 (дата попередження про звільнення) по 15.06.2020 (дата звільнення) у Карлівській міській раді вакантні посади відсутні.
Враховуючи відсутність у Карлівській міській раді у період з дня попередження позивача про звільнення по день звільнення, вакантних посад, які б відповідали кваліфікації позивача, суд констатує, що відповідачем не порушено вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Щодо покликань позивача про те, що оскаржуване рішення про його звільнення підписане неналежною посадовою особою, то суд приймає спростування відповідача в цій частині, виходячи з наступного.
Згідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у разі звільнення з посади сільського, селищного, міського голови у зв`язку з достроковим припиненням його повноважень або його смерті, а також у разі неможливості здійснення ним своїх повноважень повноваження сільського, селищного, міського голови здійснює секретар відповідної сільської, селищної, міської ради, крім випадків дострокового припинення повноважень сільського, селищного, міського голови відповідно до Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» або Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Секретар сільської, селищної, міської ради тимчасово здійснює зазначені повноваження з моменту дострокового припинення повноважень сільського, селищного, міського голови і до моменту початку повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на позачергових виборах відповідно до закону, або до дня відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на чергових місцевих виборах.
Частиною 4 даної статті передбачено, що сільський, селищний, міський голова: вносить на розгляд ради пропозиції про кількісний і персональний склад виконавчого комітету відповідної ради; вносить на розгляд ради пропозиції щодо структури виконавчих органів ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів, встановлених відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України; здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; видає розпорядження у межах своїх повноважень.
Згідно ч. 3 ст. 50 цього Закону, секретар сільської, селищної, міської ради: у випадку, передбаченому частиною першою статті 42 цього Закону, здійснює повноваження сільського, селищного, міського голови.
Так, усі повноваження достроково припиненого міського голови здійснює секретар міської ради, тобто є особою, яка виконує його обов`язки, обмежені лише строково.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови.
Пропозиція щодо кандидатури секретаря ради може вноситися на розгляд ради не менш як половиною депутатів від загального складу відповідної ради у разі, якщо: посада секретаря ради стає вакантною під час вакантності посади відповідного сільського, селищного, міського голови у зв`язку з достроковим припиненням його повноважень.
Згідно вимог закону, припинення повноважень міського голови не матиме обов`язкового причинно-наслідкового зв`язку у вигляді припинення повноважень секретаря міської ради. Секретар продовжує виконувати свої повноваження та обов`язки міського голови, а дострокове припинення повноважень секретаря міської ради здійснюється за рішенням відповідної ради (ч. 5 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відтак, з наведеного вище законодавства висновується, що розпорядження про звільнення позивача підписане секретарем ради О.Стовбуном у відповідності до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування».
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на наведене вище, суд погоджується з доводами представника відповідача, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що, в свою чергу, у даному випадку було належним чином виконано відповідачем.
Це означає, що оскаржуване розпорядження Карлівської міської ради Полтавської області № 124 від 15.06.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідає вимогам законодавства і підстави для його скасування відсутні.
Оцінивши наявні у справі докази, наведені аргументи сторін у заявах по суті справи, суд констатує, що позов є не обґрунтованим, а тому у його задоволенні необхідно відмовити у повному обсязі.
Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування розпорядження про звільнення, відтак підстави для їх задоволення також відсутні.
Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення», п. 3 розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в :
в задоволенні позову ОСОБА_1 до Карлівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положення п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Карлівська міська рада (, місцезнаходження: 39500, Полтавська область, Карлівський район, м. Карлівка, вул. Полтавський шлях, 54).

Повний текст рішення складено та підписано 07.10.2020.

Суддя Сидор Н.Т.