Справа № 280/3541/20
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року (о 12 год. 30 хв.)Справа № 280/3541/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Маньчиної А.В.,

представника відповідача Корольова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі ГУ ДПС у Запорізькій області, відповідач), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх. №27324 від 12.06.2020) просить суд:

визнати нечинним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № від 31.03.2020, видане відповідачем, про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі основного платежу 149322,82 грн., штрафних санкцій 37330,71 грн.;

визнати нечинним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № від 31.03.2020, видане відповідачем, про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі основного платежу 12443,57 грн., штрафних санкцій 3110,89 грн.;

визнати нечинною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 31.03.2020, видану відповідачем, зі сплати єдиного внеску у розмірі 157543,48 грн.;

визнати нечинним та скасувати повністю рішення № від 31.03.2020, видане відповідачем, про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 29422,68 грн.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві наголошує, що спірні рішення прийняті відповідачем необґрунтовано та без наявності на те правових підстав, оскільки вважає безпідставними твердження відповідача про завищення витрат на суму 304303,64 грн. у 2018 році та на суму 40900,48 грн. у 2019 році. Вказує, що висновки відповідача про невикористання у господарській діяльності дизельного палива на суму 304303,64 грн. у 2018 році та на суму 40900,48 грн. у 2019 році не підтверджені жодними розрахунками чи поясненнями. Стверджує, що використання дизельного пального у 2018 та 2019 роках безпосередньо пов`язане з господарською діяльністю позивача та належно підтверджене первинними документами, тож витрати на придбання цього дизельного пального правомірно враховані останнім при визначенні оподатковуваного доходу за 2018 та 2019 роки. Крім того, вважає хибними висновки відповідача про те, що позивачем було безпідставно віднесено до складу витрат 2018 та 2019 років суми придбаних та встановлених на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначені пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України) запасні частини, а також послуги зі здійснення поточного ремонту, на суму 430448,85 грн (без ПДВ) у 2018 році та на суму 53918,26 грн (без ПДВ) у 2019 році. Зазначає, що для цілей ст. 177 Податкового кодексу України вантажні сідельні тягачі і напівпричепи не є основними засоби подвійного призначення, оскільки по-перше відповідно до діючого законодавства не являються вантажними автомобілями, по-друге запасні частини та шини встановлювалися на сідельні тягачі та напівпричепи, що не належать йому на праві власності, тобто не являються його основними засобами, тож витрати на ремонт та експлуатацію таких сідельних тягачів та напівпричепів відносяться до витрат, пов`язаних з веденням господарської діяльності та за умови належного документального підтвердження включаються до витрат фізичної особи підприємця. Також посилається на те, що позивач при відображенні витрат на придбання запасних частин та поточного ремонту сідельних тягачів та напівпричепів керувався рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2019 по справі № 280/4291/18, яке набрало законної сили 26.06.2019, за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області. На підставі викладеного, просить скасувати оскаржені рішення відповідача як протиправні.

Ухвалою судді від 01.06.2020 відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 25 червня 2020 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, надіслав до суду відзив (вх №29028 від 23.06.2020) та відзив на заяву про збільшення позовних вимог (вх. №32632 від 16.07.2020), у яких вказує, що відповідно до пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати. Зазначає, що проведеною перевіркою встановлено, що позивачем до складу валових витрат за 2018 рік включено суму в розмірі 304303,65 грн. (без ПДВ), за 2019 рік включено суму в розмірі 40900,48 грн. (без ПДВ), сплачені за дизельне паливо без надання відповідних первинних документів, що підтверджують їх використання в господарській діяльності. Стверджує також, що проведеною перевіркою встановлено порушення п. 177.2, пп. 177.4.5, пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме завищення валових витрат за 2018 рік на суму 430448,85 грн та за 2019 рік на суму 53918,26 грн у зв`язку з включенням до складу витрат суми на придбання та встановлення запчастин на власні (орендовані) транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначені пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ), придбання послуг із здійснення поточного ремонту. Зауважує, що всі транспортні засоби, які позивач використовував у господарській діяльності для перевезення вантажів (сідлові тягачі та напівпричепи) підпадають під товарні позиції основних засобів подвійного призначення. Вказує, що запасні частини та послуги на зазначені транспортні засоби були використані у виробничому процесі для техобслуговування та ремонтів транспортних засобів (без модернізації та поліпшення) на протязі 2018 року, отже всі витрати на ТО і ремонт автомобілів належать до витрат на утримання автомобілів, а тому не включаються до підприємницьких витрат. Враховуючи вищевикладене, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Представником позивача надано до матеріалів справи відповідь на відзив (вх. №29477 від 25.06.2020), у якій додатково зауважує, що у своє відзиві відповідач обмежився лише цитуванням Акту №77/08-01-33-05/ НОМЕР_1 від 06.03.2020 про результати документальної планової перевірки суб`єкта підприємницької діяльності ФО ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2019. Проте, на думку позивача, в акті перевірки не зазначено конкретні господарські операції, в результаті яких здійснено порушення, не зазначені конкретні первинні бухгалтерські документи, на підставі яких перевіряючим зроблений висновок про порушення норм Податкового кодексу України, не наведено жодних доказів, що підтверджували б наявність факту порушення. При цьому, жодного пояснення щодо того, яким чином розраховані ці дві суми відповідач у своєму відзиві також не наводить, тому не зрозуміло на чому ґрунтується твердження відповідача про завищення позивачем витрат. Щодо витрат на придбання запасних частин зауважує, що у свої діяльності здійснює вантажні перевезення виключно сідельними тягачами та напівпричепами. Вантажні сідельні тягачі відносяться за УКТЗЕД до товарної позиції 8701 «Трактори (за винятком тракторів позиції 8709», а напівпричепи до товарної позиції 8716 «Причепи та напівпричепи; інші несамохідні транспортні засоби; їх частини», і не є вантажними автомобілями. Наголошує, що твердження відповідача, що сідловий тягач в поєднанні з напівпричепом відноситься до категорії вантажних автомобілів є безпідставним, оскільки ці два транспортні засоби зареєстровані як окремі види транспорту, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та кожний окремо не пристосований до перевезення вантажів. Враховуючи зазначене, позивач відхиляє всі заперечення відповідача та просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.06.2020 підготовче засідання відкладено на 23 липня 2020 року.

Крім того, 23 липня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №33709) на заяву про збільшення позовних вимог, у якій стверджує на с. 18 і 39 акту перевірки, а також у своєму відзиві на заяву про збільшення позовних вимог відповідач зазначає, що позивачем безпідставно віднесено до складу витрат 2018 та 2019 років суми придбаних та встановлених на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення) запасних частин, а також послуги зі здійснення поточного ремонту на загальну суму 484367,11 грн., однак дане твердження не відповідає дійсності, оскільки в 2018 та 2019 роках позивач не мав власних сідельних тягачів та напівпричепів, а використовував транспортні засоби, надані йому за договорами позички транспортних засобів №1 від 12.07.2017, №1 від 14.07.2017, №1 від 14.07.2018, які надавалися до перевірки. Транспортні засобі, які позивач використовував за договорами позички не є його основними засобами. Податковий кодексу України не містить визначення (критеріїв) за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визнаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково / повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа. Більш цього, незрозумілим є те, яке подвійне призначення (окрім надання послуг перевезення) можуть мати такі транспортні засобі, як сідельний тягач та напівпричіп. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №807/250/18 вважає безпідставними, оскільки по-перше, правова позиція, викладена в цій постанові, є суб`єктивною думкою окремої колегії, по-друге, правовідносини, що розглядалися у справі №807/250/18 не є тотожними з правовідносинами, які розглядаються судом у даній справі. На підставі викладеного, просить задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23.07.2020 провадження у справі зупинено за клопотанням сторін до 18 серпня 2020 року.

Відповідно до ухвали суду від 18.08.2020 процесуальний строк, визначений ухвалою суду від 23.07.2020, продовжено до 10 вересня 2020 року.

10 вересня 2020 року провадження у справі поновлено.

У підготовчому засідання, призначеному на 10 вересня 2020 року, судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу для розгляду по суті на 24 вересня 2020 року.

24 вересня 2020 року судом було розпочато розгляд справи по суті, суд заслухав позицію позивача та оголосив перерву до 01 жовтня 2020 року.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові та відповідях на відзив. Просять адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, долученому до матеріалів справи. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

Згідно з офіційними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) зареєстрований фізичною особою-підприємцем 17.06.1997 та 06.09.2005 відомості про підприємця внесені до Реєстру (Номер запису: 0000835). Видами діяльності позивача є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

На підставі пп.20.1.4. п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України, п.13.1 ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та відповідно до направлення від 10.02.2020 №20, посадовими особами ГУ ДПС у Запорізькій області проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2019, за результатами якої складений відповідний Акт від 06.03.2020 №77/08-01-33-05/ НОМЕР_1 .

Відповідно до висновків Акту, перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема:

- пп. 164.1.3, пп. 16.1.2 п.16.1 ст.16, п.44.1 ст. 44, п. 176.1 «а» ст.176, п. 177.2, пп.177.4.1 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 149322,82 грн., в т.ч. за 2018 рік 132255,45 грн., за 2019 рік 17067,37 грн.;

- пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України, а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 12443,57 грн., в т.ч. за 2018 рік 11021,29 грн., за 2019 рік 1422,28 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 5 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 157543,48 грн., в т.ч. за 2018 рік 136683,36 грн., за 2019 рік 20860,12 грн.;

- пп. «в» п.176.1 ст.176 Податкового кодексу України, встановлено включення до декларацій за 2018 рік та 2019 рік перекручених даних, а саме завищення валових витрат.

Не погодившись з висновками викладеними в Акті перевірки позивач подав до ГУ ДПС у Запорізькій області письмові заперечення від 16.03.2020 №16/1, але у їх задоволенні позивачу було відмовлено, про що надано відповідь від 26.03.2020 №6529/14/08-01-33-05-05.

На підставі висновків Акту перевірки відповідачем 31 березня 2020 року було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 186653,53 грн., у т.ч. основного платежу 149322,82 грн., штрафних санкцій 37330,71 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суми грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 15554,46 грн., у т.ч. основного платежу 12443,57 грн., штрафних санкцій 3110,89 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 157543,48 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 29422,68 грн.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом зазначених рішень, оскаржив їх в адміністративному порядку, шляхом подання скарги № 8/1 від 08.04.2020 до Державної податкової служби України, однак скарга залишена Державною податковою службою України без задоволення, а рішення ГУ ДПС у Запорізькій області без змін, про що зазначено у рішеннях від 13.05.2020 № 15987/6/99-00-08-06-01-06 та від 02.06.2020 № 16/99-00-08-05-04-06.

Вважаючи прийняті відповідачем рішення протиправними позивач звернувся до суду із даним позовом про їх скасування. При цьому, суд зауважує, що спір щодо правомірності дій під час призначення та проведення перевірки, яка стала підставою для винесення оскаржуваних рішень, між сторонами відсутній.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Податковий кодекс України), який набрав законної сили 01.01.2011.

Відповідно до положень п.14.1.36 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За приписами п. 22.1 ст.22 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Порядок оподаткування доходів отриманих фізичною особою - підприємцем, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначений ст.177 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною п.167.1 статті 167 цього Кодексу.

Оскільки підставою для прийняття оскаржуваних рішень стали висновки акту перевірки № 77/08-01-33-05/ НОМЕР_1 від 06.03.2020, для вирішення позовних вимог суд вважає необхідним дослідити обґрунтованість таких висновків контролюючого органу.

Щодо висновків контролюючого органу про те, що позивачем завищено суму валових витрат за 2018 рік на суму 304303,65 грн. (без ПДВ), за 2019 рік на суму 40900,48 грн. (без ПДВ), в частині витрат на придбання дизельного палива.

Так, в акті перевірки контролюючий орган зазначає, що позивачем включено до складу валових витрат за 2018 рік витрати на придбання дизельного палива у сумі 2785458,43 грн. (без ПДВ), з них 304303,65 грн. (без ПДВ) включені, на думку відповідача, безпідставно без надання відповідних первинних документів, що підтверджують їх використання в господарській діяльності. Щодо 2019 року в акті перевірки зазначено, що позивачем включено до складу валових витрат за 2019 рік витрати на придбання дизельного палива у сумі 284657,40 грн. (без ПДВ), з них 40900,48 грн. (без ПДВ) включені, на думку відповідача, безпідставно без надання відповідних первинних документів, що підтверджують їх використання в господарській діяльності.

Відповідно до пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпунктом 177.4.5. п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що видами господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту (код КВЕД 49.41 основний) та допоміжного обслуговування наземного транспорту (код КВЕД 52.21).

Отже, позивач здійснює основний вид господарської діяльності пов`язаний з перевезенням вантажів автомобільним транспортом, а придбане дизельне паливо використовувалось безпосередньо у господарській діяльності.

З наданих позивачем пояснень встановлено, що до складу витрат позивача у 2018 році включено суму у розмірі 2827156,26 грн. (без ПДВ), а у 2019 році суму у розмірі 287118,35 грн. (без ПДВ), сплачені за дизельне паливо, використане у господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 .

За приписами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд зазначає, що до матеріалів справи позивачем надано документи, що підтверджують ці твердження, а саме: копії листів Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (за 2018-2019 роки); розшифровка витрат, відображених в Книзі доходів і витрат, в частині дизельного палива за 2018 та 2019 роки; реєстр актів списання дизельного палива за 2018-2019 роки; копії актів списання дизельного палива за 2018-2019 роки; копії Реєстрів вантажних перевезень за 2018-2019 роки; реєстр подорожніх листів вантажних автомобілів за 2018-2019 роки; копії подорожніх листів за 2018-2019 роки; копію наказу ФОП ОСОБА_1 від 01.01.2013 про норми витрат пального. На думку суду, зазначені документи підтверджують використання дизельного палива у власній господарській діяльності позивача.

Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, які підтверджують наявність витрат на придбання дизельного палива, а також підтверджено використання палива безпосередньо в господарській діяльності.

Натомість, представником відповідача не надано суду пояснень щодо розбіжності між сумами, зазначеними у акті перевірки та сумами, підтвердженими документами, що надані позивачем до матеріалів справи. Судом встановлено, що Акт перевірки не містить розрахунку суми завищення витрат, на яку посилається відповідач, а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували висновки Акту перевірки. Представник відповідача також не надав суду пояснень щодо того, яким чином здійснювався та на чому ґрунтувався такий розрахунок.

В акті перевірки відсутні будь-які посилання на регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність факту завищення позивачем суми витрат на придбання дизельного пального, що використані у господарській діяльності за 2018-2019 роки.

Ні у відзиві на адміністративний позов, ні в ході розгляду справи відповідач не наводить жодних додаткових пояснень щодо виявлених порушень, відповідач дублює висновки акту перевірки без зазначень конкретних обставин виявленого правопорушення та посилання на конкретні докази.

За таких обставин, оскільки витрати на придбання дизельного пального документально підтверджені, а використання такого пального пов`язане з господарською діяльністю позивача, то такі витрати правомірно віднесені до витрат господарської діяльності та правомірно враховані позивачем при визначенні оподатковуваного доходу за 2018 та 2019 роки, що саме відповідачем не спростоване.

Стосовно твердження контролюючого органу про те, що позивачем безпідставно віднесено до складу витрат 2018 та 2019 років суми придбаних та встановлених на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначенні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України) запасних частин, а також послуг із здійснення ремонту на суму 430448,85 грн. у 2018 році та на суму 53918,26 грн. у 2019 році.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що вищевказаний висновок контролюючого органу побудовано на твердженні, що до основних засобів подвійного призначення відносяться вантажні автомобілі, в т.ч. сідельні тягачі та напівпричепи, які призначені для перевезення вантажів. У зв`язку з чим усі витрати по проходженню технічного обслуговування та ремонту таких транспортних засобів, на думку контролюючого органу, відносяться до витрат на утримання автомобіля, а тому не включаються до підприємницьких витрат.

Суд зазначає, що пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених ст. 177 Податкового кодексу України.

Основні засоби подвійного призначення визначені пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

З матеріалів адміністративної справи вбачається та відповідачем не заперечено, що у 2018 та 2019 роках позивач не мав власних сідельних тягачів та напівпричепів, а використовував транспортні засоби, надані йому за договорами позички транспортних засобів №1 від 12.07.2017, №1 від 14.07.2017, №1 від 14.07.2018.

На підтвердження використання в господарській діяльності вищевказаних сідлових тягачів та напівпричепів у матеріалах справи акти приймання-передачі, документи про реєстрацію сідлових тягачів та напівпричепів.

Також, до матеріалів адміністративної справи надано Акти списання запчастини, які використовувались для ремонту сідлових тягачів та напівпричипів, що використовувались в господарській діяльності позивача.

У Акті контролюючий орган зазначає, що позивачем завищено витрати за 2018-2019 роки, за рахунок включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, зокрема, вантажних автомобілів до яких відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп.

Суд зазначає, що для правильності вирішення спірних правовідносин необхідно з`ясувати, чи відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України.

Термін «вантажні автомобілі» Податковим кодексом України не визначений. Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Термін «вантажний автомобіль» визначено Законом України «Про автомобільний транспорт», відповідно до статті 1 якого:

автомобіль колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

автомобільний транспортний засіб колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій;

автомобіль легковий автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев`ять з місцем водія включно;

автомобіль вантажний автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

напівпричіп причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача;

транспортний засіб загального призначення транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів (автобус, легковий автомобіль, вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу);

транспортний засіб спеціалізованого призначення транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, інвалідів, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо);

транспортний засіб спеціального призначення транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій (для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автобетономішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Однак, у Законі України «Про автомобільний транспорт» відсутнє визначення «сідельний тягач».

Разом із цим, розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, визначено, що сідельний тягач це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідельним тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідельно-зчіпний пристрій.

Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Враховуючи вищезазначене, автомобіль це колісний транспортний засіб, який використовується для перевезення пасажирів (легковий автомобіль), перевезення вантажів (вантажний автомобіль), буксирування транспортних засобів (наприклад, сідельний тягач, трактор), виконання спеціальних робочих функцій (наприклад, автокран, пожежний автомобіль і т.д.).

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Отже сідельний тягач не є легковим чи вантажним автомобілем, а є транспортним засобом спеціалізованого призначення для буксирування напівпричепа.

Суд зауважує, що Податковий кодекс України не містить визначення (критеріїв) за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

З огляду на це, доводи відповідача, що сідловий тягач в поєднанні з напівпричіпом відносяться до категорії вантажних автомобілів, суд не приймає до уваги, оскільки ці два транспортні засоби зареєстровані, як окремі види транспорту, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та кожний окремо не пристосований до перевезення вантажів.

З огляду на зазначене вище, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно з чинним законодавством, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 807/250/18, оскільки правовідносини, що розглядалися у справі № 807/250/18 не є тотожними з правовідносинами, які розглядаються судом у даній адміністративній справі.

Так, у справі № 807/250/18 розглядалися правовідносини, що стосувалися включення суб`єктом господарювання амортизаційних відрахувань, нарахованих на власні основні засоби сідельні тягачі та напівпричепи, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

Податковим кодексом України передбачено право фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат.

Позивачем зазначено, а відповідачем не заперечувалося, що жодних амортизаційних відрахувань на основні засоби позивач не включав до складу своїх витрат.

Окрім того позивач вказує, що у своїй господарській діяльності у 2018-2019 роках використовував виключно сідельні тягачі та напівпричепи, надані йому у користування за договорами позички транспортних засобів №1 від 12.07.2017, №1 від 14.07.2017, №1 від 14.07.2018. Такі сідельні тягачі та напівпричепи не належать йому на праві власності, тож не являються його власними основними засобами.

Крім того, позивач посилається на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі №280/4291/18 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, яке набрало законної сили 26 червня 2019 року, під час розгляду якої судом було встановлено, що напівпричепи та сідлові тягачі, згідно з чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що висновок відповідача про безпідставність віднесення до складу витрат сум коштів на придбання запасних частин, а також послуг поточного ремонту на суму 430448,85 грн. у 2018 році та на суму 53918,26 грн. у 2019 році не ґрунтується на приписах чинного законодавства України.

Так, згідно із п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні: фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею163 Податкового кодексу України.

Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

У відповідності до пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Тобто, нарахування військового збору здійснюється на загальний місячний (річний ) дохід.

Спеціальним Законом України, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI, в редакції з 01.01.2018).

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із п. 1, 2 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За змістом ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з положеннями ч. 7, 8 ст. 9 вказаного Закону Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що за змістом Акту перевірки донарахування єдиного соціального внеску здійснено з посиланням на заниження позивачем оподатковуваного доходу отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб за 2016 рік та донарахованого нарахування на суму такого заниження ЄСВ.

Суд зазначає, що обчислення єдиного внеску та військового збору є похідним від встановленого порушення контролюючим органом у акті перевірки та збільшення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за порушення положень абз. «а», «в» п.176.1 ст.176, п.177.2, пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

А оскільки під час розгляду адміністративної справи встановлено протиправність висновків контролюючого органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, то відповідно і висновки про заниження суми військового збору та єдиного внеску є протиправними, а рішення з зазначеного питання такими, що підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновок про порушення позивачем податкового законодавства, зроблений відповідачем в Акті перевірки, є необґрунтованим та недоведеним, у зв`язку з чим спірні рішення контролюючого органу, прийняті відповідачем на підставі встановлених Актом порушень, є протиправними та підлягають скасуванню.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166, ) про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, прийняте Головним управлінням ДПС у Запорізькій області №000573305 від 31.03.2020, яким збільшено сума грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі основного платежу 149322,82 грн., штрафні санкції 37330,71 грн.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення, прийняте Головним управлінням ДПС у Запорізькій області № від 31.03.2020, яким збільшено сума грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі основного платежу 12433,57 грн., штрафні санкції 3110,89 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 31.03.2020, прийняту Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, зі сплати єдиного внеску у розмірі 157543,48 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення № від 31 березня 2020, прийняте Головним управлінням ДПС у Запорізькій області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 29422,68 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 3891,80 грн. (три тисячі вісімсот дев`яносто одна гривня вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 07.10.2020.

Суддя І.В. Батрак