Справа № 380/3238/20
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/3238/20
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2020 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого - судді Мричко Н.І.
за участі секретаря судового засідання Кулик С.В.
представника позивача Каверіна С.М.
представника відповідача Зданевича С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі Відповідач), в якому просить суд:
1. Визнати протиправними дії та бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;
2. Стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 в розмірі 5080,78 грн.;
3. Визнати протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладеного у формі наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 № 195-ос в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років;
4. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) врахувати весь період календарної служби для виплати ОСОБА_1 грошової допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» про що прийняти відповідне рішення;
5. Стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік в сумі 6183,79 грн.;
7. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 06.10.2017 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2016 роки;
8. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2016 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;
9. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 06.10.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки загальним терміном 42 календарних дня;
Ухвалою від 30.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 07.09.2017 № 173-ос прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (на підставі п.п. «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) п. 2 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Наказом цієї ж установи від 06.10.2017 № 195-ос Позивача виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення Мостиського прикордонного загону. Позивач вказує на те, що із наданих Відповідачем документів з питань грошового забезпечення встановив, що під час проходження військової служби та звільнення із неї йому не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які він набув у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби. Вказані обставини стали підставою для звернення Позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.
Відповідач подав суду відзив на позовну заяву (арк. справи 35-52), в якому просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Вказує, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зазначив, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
На думку Відповідача, не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), викладеного у формі наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 № 195-ос в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років, оскільки Позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Відтак вважає, що Відповідачем протиправної бездіяльності не допущено.
Щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення вказав, що Позивач помилково вважає, що має право на одержання допомоги на оздоровлення, в розмірі грошового забезпечення (не місячного) з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889. На думку Відповідача, дії Мостиського прикордонного загону щодо виплати Позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди були законними та вчинені відповідно до приписів діючого на той час законодавства.
Щодо надання Позивачу відпусток передбачених пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Відповідач зазначив, що Позивач мав право лише на 42 дні відпустки, як учасник бойових дій. Оскільки Позивач не звертався рапортом, щодо виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки під час проходження служби перед звільненням та на момент звільнення та виключення зі списків частини, тому позовні вимоги в цій частині, не підлягають задоволенню.
26.05.2020 до суду представник Позивача подав відповідь на відзив (арк. справи 67-72). Зазначає, що позовні вимоги в частині виплати одноразових видів грошового забезпечення без врахування щомісячної винагороди грунтуються на висновках щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 по справі № 520/3505/19 та від 28.02.2020 № 817/1427/17, а також нещодавно ухваленій постанові від 14.04.2020 у справі № 820/3719/18, які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України обов`язкові для врахування при ухваленні рішення. Щодо невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку в умовах особливого періоду позовні вимоги ґрунтуються на висновках щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 16.05.2019 по справі № 620/4218/18, залишеної без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.
15.06.2020 до суду представник Позивача подав додаткові пояснення (арк. справи 95-99), в яких зазначив, що військовослужбовцям, які проходили службу в зоні АТО/ООС та набули статус учасника бойових дій додаткова відпустка є гарантованою з боку держави пільгою і не може залежати від використання відпустки, передбаченої абзацом 1 п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з огляду на абзац 3 п. 4 ст. 10-1 вказаного Закону є порушенням Конституції України та діючого законодавства України.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, додаткових письмових поясненнях. Просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.
Відповідно до копії з посвідчення серії НОМЕР_3 від 07.09.2015 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (арк. справи 18).
Як видно з відомостей із послужного списку прапорщика запасу ОСОБА_1 , такий, в період з червня 1999 року по 06.10.2000 проходив строкову військову службу, з 06.10.2006 по 06.10.2017 проходив військову службу за контрактом у підрозділах Державної прикордонної служби України на різних посадах (арк. справи 19).
Згідно з витягом з наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 07.09.2017 № 173-ос «По особовому складу» прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » II категорії (тип Б) звільнено в запас Збройних Сил України за статтею 26 частиною 8 пунктом «ї», які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (арк. справи 21).
Відповідно до витягу з наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 07.10.2017 № 173-ос «По особовому складу» прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » II категорії (тип Б) звільнено в запас Збройних Сил України.
Згідно з наказом начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 № 195-ос «По особовому складу» прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » II категорії (тип Б), звільненого в запас за статтею 26 частиною 8 пунктом «ї», які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 06.10.2017 виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення. У такому наказі зазначено, що щорічну основну відпустку за 2017 рік ОСОБА_1 використав пропорційно прослуженому часу, виплачено грошову компенсацію за 04 календарних дні додаткової відпустки за 2016 рік згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702. Вислуги років для отримання пенсії немає. Вислуга років станом на 06.10.2017 становить: календарна 12 років, 04 місяці, 11 днів; пільгова 05 років, 08 місяців, 15 днів; загальна 18 років, 00 місяців, 26 днів. Відповідно до п. п. 4.10.1 п. 4.10 наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби. Зараховано до військового резерву першої черги оперативного резерву Державної прикордонної служби України. Направлено на військовий облік до Старосамбірського РВК Львівської області. Підстава: наказ начальника 93 прикордонного загону (І категорії) від 02.102017 року № 191-ос (арк. справи 20).
Згідно з архівними відомостями № 4 та № 5 з січня 2016 р. по грудень 2016 р. та з січня 2017 р. по грудень 2017 р. Позивачу у 2016, 2017 роках виплачувалася допомога на оздоровлення та щомісячна додаткова грошова винагорода (арк. справи 23-23, зворот).
Як видно з вказаних відомостей, до складу грошового забезпечення, з якого Позивачу здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького та рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» № 889 від 22.09.2010.
16.03.2020 з метою нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 2017 роки представник Позивача Каверін С.М. звернувся до Відповідача із адвокатським запитом (арк. справи 24).
За наслідками вказаного запиту, Мостиський прикордонний загін листом від 23.03.2020 № 12/2270 повідомив представника Позивача у справі ОСОБА_2 про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Також повідомив, що на цей час відсутній правовий механізм врегулювання питання виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки особам, звільненим з військової служби, які до виключення їх зі списків особового складу не подавали в установленому порядку рапорт на виплату компенсації (арк. справи 25).
Не погоджуючись з діями та бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав із цим позовом.
При вирішенні спору суд виходив з такого.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій та бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 та стягнення із Відповідача на користь ОСОБА_1 недоплаченої допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 в розмірі 5080,78 грн., суд зазначає таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII). Згідно з статтею 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено в статті 12 Закону №2011-XII. Так, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення.
Частиною 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з частин 2, 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Так, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. У постанові від 06.02.2019 у вищезазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків:
«Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 9 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення».
Верховний Суд в ухвалі від 27.04.2020 № 1.380.2019.003718 зазначив наступне: «питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 6 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.
Крім цього, 10.07.2020 Верховний Суд у постанові у справі № 760/8406/16-а зазначив, що колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, яким правильно встановлено, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% грошового забезпечення, передбачену постановою № 889, а суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність оскаржуваних дій відповідача та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 № 522/2738/17, позицію Верховного Суду від 10.07.2020 у справі № 760/8406/16, суд зазначає, що до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як видно із особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016, 2017 роки, до складу грошового забезпечення, з якого йому було здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, які виплачено у березні 2016 року у розмірі 3867,82 грн., у лютому 2017 року у розмірі 6448,13 грн. не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».
Свої дії щодо неврахування додаткової грошової щомісячної винагороди Відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до пункту 2 Постанови № 889 та затвердженого фонду грошового забезпечення Наказом МВС України від 02.02.2016 № 73 затверджена Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України. Згідно з пункту 8 вказаної Інструкції винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Суд звертає увагу, що частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 826/3398/17, від 05.12.2019 у справі № 295/5200/18.
Таким чином, суд вважає, що Відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення Позивача, з якого нараховано допомогу на оздоровлення у 2016-2017 роках, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась Позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889.
З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що Відповідачем допущені протиправні дії в частині невиплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
При цьому, суд звертає увагу, що Позивач просить стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 в розмірі 5080,78 грн.
Суд зазначає, що нарахування допомоги на оздоровлення належить до безпосередніх повноважень Відповідача як роботодавця. А тому, оскільки така допомога Позивачу не нараховувалася, суд позбавлений можливості стягнути на користь ОСОБА_1 суму, яка вказана Позивачем, а саме 5080,78 грн.
З урахуванням наведеного, у цьому випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів Позивача буде зобов`язання Відповідача здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у березні 2016 року, лютому 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги (абз. 6 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII).
Відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992 (станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
Пунктом 1 Порядку № 393 визначено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема, військова служба в Збройних Силах, Державній прикордонній службі, Національній гвардії, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Державній спеціальній службі транспорту.
З аналізу положень пунктів 1, 2 Порядку № 393 судом встановлено, що такі не містять обмежень щодо не включення до розрахунку вислуги років періоду строкової військової служби.
Таким чином, відповідно до абз. 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Порядку № 393 особам, які мають право на пенсію згідно з цими нормативно-правовими актами та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Як видно з наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 № 195-ос «По особовому складу» (арк. справи 20) для виплати Позивачу одноразової грошової допомоги врахований лише період проходження військової служби за контрактом, який в календарному обчисленні становить 11 повних календарних років служби. Проте, станом на 06.10.2017 вислуга років ОСОБА_1 в календарному обчисленні становить 12 років 04 місяці 11 днів. Вказана обставина підтверджується матеріалами справи і не спростована Відповідачем.
Оскільки одноразову грошову допомогу при звільненні з попереднього місця служби Позивач не отримував (доказів протилежного Відповідачем суду не надано), то при звільненні розмір такої допомоги йому повинен бути обчислений з урахуванням повного строку вислуги років.
Як видно з матеріалів справи, при звільненні Позивача з військової служби за контрактом та виплаті одноразової грошової допомоги Відповідачем не враховано період проходження Позивачем дійсної строкової військової служби з червня 1999 року по 06.10.2000.
У зв`язку з цим при обчисленні календарної вислуги років для визначення розміру одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , передбаченої абз. 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, Мостиським прикордонним загоном не враховано один повний календарний рік вислуги, що свідчить про протиправну бездіяльність Відповідача та про наявність підстав для визнання протиправним наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 № 195-ос в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років.
При цьому, суд критично оцінює доводи Відповідача щодо строків оскарження зазначеного наказу, оскільки Позивачем заявлено вимогу про скасування його в частині, що стосується виплати грошового забезпечення при його звільненні, відтак законодавство не містить обмежень в частині строку звернення до суду з такими вимогами.
Вказане також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.07.2020 у справі № 824/912/16-а.
Суд зазначає, що нарахування та виплата вказаної допомоги належить до безпосередніх повноважень Відповідача як роботодавця. А тому, оскільки така допомога Позивачу не нараховувалася, суд позбавлений можливості стягнути на користь ОСОБА_1 вищезазначену суму, яка вказана Позивачем.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до частини 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до частин 8, 14, 17, 18, 19 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до «Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) та «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закон № 1932-XII).
Так, відповідно до статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
А відповідно до статті 1 Закону № 1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також згідно з статтею 1 Закону № 3543-XII мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Таким чином, відповідно до змісту наведених норм в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Водночас, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Також у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток в особливий період є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується нормами законодавства, якими такі відпустки передбачені.
З наведених норм права слідує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі додаткової.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
У вказаній зразковій справі предметом спору була виплата позивачу грошової компенсації лише за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, проте, на думку суду, такі висновки доречно враховувати і щодо спору про виплату грошової компенсації за невикористані інші додаткові відпустки, в тому числі, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що Позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не лише передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону 3551-XII, а й відпустки передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII.
Зазначений висновок узгоджується також з нормами Порядку № 260, яким встановлено, що у рік звільнення військовослужбовцям виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні, зокрема, додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. При цьому, зазначення в цій нормі додаткової відпустки в однині, на думку суду, не слід тлумачити буквально як право військовослужбовця отримати грошову компенсацію лише за одну додаткову відпустку (одного виду), оскільки, по-перше, не конкретизується вид відпустки, а по-друге, чітко вказано про право на компенсацію за всі невикористані дні.
На переконання суду, у цьому випадку до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення абз. 3 частини 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, відповідно до якого військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Суд вважає, що природа відповідних прав військовослужбовця є різною, а саме відпустка є соціальною гарантією працівника (службовця), її тривалість і використання залежать він конкретних умов проходження служби, а отримання грошової компенсації є компенсаторною виплатою, яка здійснюється, якщо право на отримання відпустки не було реалізоване з певних причин.
Отже, відповідні додаткові відпустки є різними, а саме відпустка, передбачена пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII, є пільгою, встановленою для учасників бойових дій, тобто стосується конкретної категорії військовослужбовців, які мають відповідний статус, а відпустка, передбачена частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII, пов`язана з умовами проходження служби та залежить від місцевості, де військовослужбовець проходить службу в конкретний період часу (місцевості з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби) або відповідної посади, виконання обов`язків за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. Відповідні переліки місцевостей і посад затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702.
Таким чином, вказані відпустки є різними за правовою природою і підставами надання та не є взаємозамінними чи взаємовиключними.
Як видно з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, за час проходження військової служби Позивачу не надавалися та не виплачувалася компенсація за невикористанні додаткові дні додаткових відпусток передбачених частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби Позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2013-2017 роках додаткові відпустки, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII підлягають задоволенню.
Суд відхиляє доводи Відповідача, що Позивач з рапортом про виплату грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткових відпусток не звертався, тому відсутні підстави для виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, оскільки відповідно до Закону саме на Відповідача покладено обов`язок здійснити розрахунок з особою, звільненою з військової служби, на день виключення із списків особового складу за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення Позивача зі списків особового складу Відповідачем протиправно не було проведено з Позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації календарні дні додаткових відпусток, передбачених частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII.
Оскільки нарахування та виплата вказаної грошової компенсації належить до безпосередніх повноважень Відповідача як роботодавця, тому суд вважає, що належним способом захисту прав Позивача є зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону № 2011-XII та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2016 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889; зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII за 2015 - 2017 роки загальним терміном 42 календарних дні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Відповідач не довів правомірності своїх дій, а його заперечення не ґрунтуються на вимогах чинного національного законодавства та засадах верховенства права.
Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги Позивача обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення частково.
У відповідності до статті 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
4. Визнати протиправним наказ начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 06.10.2017 № 195-ос в частині виплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби без урахування 12 річної календарної вислуги років.
12. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
13. Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 05.10.2020.

Суддя Мричко Н.І.