Справа № 380/3139/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3139/20 пров. № А/857/8646/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Затолочного В.С., Шинкар Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 380/3139/20 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Крутько О.В.,

час ухвалення рішення 16.06.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 23.06.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якій позивач просить:

-визнати протиправною бездіяльність Шевченківської державної податкової інспекції Личаківського управління Головного управління ДФС у Львівській області щодо не вчинення дій для повернення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 помилково сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язати Шевченківську державну податкову інспекцію Личаківського управління Головного управління ДФС у Львівській області скласти висновок про повернення ОСОБА_1 сум нарахованого та сплаченого соціального внеску за 2019 рік у сумі 5508,36 грн. та оформити розрахунковий документ на повернення коштів і направити його до відповідного управління (відділення) Державної казначейської служби України, у відповідності до Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів затвердженого наказом Міністерства фінансів України 16.01.2016 року №6.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 12.07.2019 та по даний час є фізичною особою-підприємцем (номер запису 0101363. Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), а з 02.04.2004 також є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що нею помилково подано до Шевченківської державної податкової інспекції Личаківського управління Головного управління ДФС у Львівській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форма №Д5 (річна) та згідно квитанцій №552023585 від 06.10.2019 та №597165480 від 16.01.2020, помилково сплатила за себе єдиний соціальний внесок за 3-4 картали 2019 року роки в сумі 5508,36 грн. Зазначає, що відповідного договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала. Вказує, що зверталася до відповідача із заявою від 26.03.2020 №1 за формою визначеною Додатком 1 до Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 6 від 16 січня 2016 року (з додатками). Проте, відповідачем помилково сплачених коштів повернуто не було.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 380/3139/20 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що законом передбачена можливість для фізичних осіб-підприємців які є пенсіонерами за віком бути платниками єдиного внеску виключно за умови самостійного визначення для себе бази нарахування єдиного внеску. Тобто у даному випадку закон визначає одну обов`язкову умову - самостійне визначення для себе бази нарахування єдиного внеску. Добровільна участь таких осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відбувається у випадку визначення для себе бази нарахування єдиного внеску, тобто подання звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску і не ставиться, як помилково дійшов до висновку суд першої інстанції, у залежність від подачі заяви про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та укладення договору про добровільну участь в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 380/3139/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є особою яка отримує пенсію за віком, а відтак звільнена від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала, тому вона не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 12.07.2019, що підтверджується Витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 9).

Відповідно до Пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.07.2004, ОСОБА_1 довічно отримує пенсію за віком (а.с.10).

ФОП ОСОБА_1 подала до контролюючого органу: звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форма №Д5 (річна) та згідно квитанцій №552023585 від 06.10.2019 та №597165480 від 16.01.2020, сплачено за себе єдиний соціальний внесок за 3-4 картали 2019 року в сумі 5508,36 грн

Позивач звернулася до відповідача із заявою від 26.03.2020 №1 за формою визначеною Додатком 1 до Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 6 від 16 січня 2016 року, в якій просила перерахувати надміру або помилково сплачені кошти у сумі 5508,36 грн., як помилково сплачені суми ЄСВ. Також додала копії квитанцій на підтвердження такої сплати.

Відповідачем помилково сплачені суми ЄСВ позивачу повернуто не було, оскільки згідно картки особового рахунку платника відсутня надлишково сплачена сума єдиного внеску, яка підлягає поверненню (надлишково сплачені кошти єдиного внеску у сумі 5508,36 грн. зараховані у сплату після подачі звіту №3091 від 15.01.2020 року).

Не погоджуючись із протиправною бездіяльністю контролюючого органу, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI (далі - Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №2464-VI, виключно цим Законом визначаються, зокрема, платники єдиного внеску, а також порядок нарахування, обчислення та його сплати.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VI визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, як вірно зауважив суд першої інстанції, позивач є особою, яка відповідно до ч.4 ст.4 Закону №2464-VI звільняється від сплати за себе єдиного внеску, що не заперечується відповідачем. Однак потрібно враховувати, що позивач, який є особою що отримую пенсію по віку, може бути платником лише у випадку її добровільної участі в системі загальнообов`язкового страхування, доказів чого відповідач не надав.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону №2464-VI платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є, зокрема, особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону №2464-VI, особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч.4 ст.10 Закону №2464-VI договір про добровільну участь набирає чинності з дня його підписання.

Враховуючи зазначене, звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску має бути врахований контролюючим органом виключно при наявності заяви про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та укладення відповідного договору.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач заяви про добровільну сплату єдиного внеску до органу доходів і зборів не подавала, договір про добровільну участь в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з ним не укладався.

Таким чином, оскільки позивач у добровільному порядку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не перебуває, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що обов`язок сплачувати єдиний внесок за 2019 рік у позивача відсутній.

При цьому, помилкове подання особою "Звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску" не свідчить про добровільну участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі №806/1503/16.

Отже, за результатом апеляційного розгляду справи колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції відносно того, що оскільки позивач є особою, яка отримує пенсію по віку, а відтак звільнена від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала, тому вона не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. В даному випадку на переконання колегії суддів, дії відповідача, як суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі № 380/3139/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді В. С. Затолочний
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 07.10.2020 року