Справа № 640/18692/18
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2020-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 р. Справа № 640/18692/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Катунова В.В.

суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.06.2020 (суддя Бородіна Н.М., вул. Валентинівська, 7-Б, м. Харків, 61168, повний текст складено 19.06.20) по справі № 640/18692/18

за позовом ОСОБА_1

до Харківської митниці ДФС

про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил від 02.10.2018року № 0768/80700/18 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.03.2020р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасованои постанову Харківської митниці ДФС від 02.10.2018 року по справі про порушення митних правил № 0768/80700/18 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 485 Митного кодексу України і накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 163771,74 грн.

Провадження у справі № 0768/80700/18 про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ст. 485 МК України закрити.

17.03.2020р. через електронний суд позивачем, через уповноваженого представника, подана заява про ухвалення додаткового рішення, а саме про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу в сумі 13766,67 грн.

Додатковим рішенням від 17 червня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в обгрунтування якої послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат. Зокрема, апелянт посилається на те, що час, витречений адвокатом на представництво інтересів позивача та успішне для нього завершення справи є справедливим і обгрунтованим, розмір витрат на правничу допомогу підтверджено належними та допустимими доказами, а суд першої інстанції невірно розтлумачив положення п.1 ч.3 ст. 134 КАС України щодо порядку розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу та виклав свій погляд на обставини справи, зазначивши, що додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.06.2020 року є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, в зв`язку з цим просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Також, представником відповідача, Слобожанської митниці Держмитслужби, заявлено клопотання про заміну первісного відповідача по справі - Харківської митниці ДФС на Слобожанську митницю Держмитслужби, яке підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2019р. №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» (далі - Постанова № 858) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби, зокрема Слобожанську митницю Держмитслужби. Відповідно до пункту 2 Постанови № 858 реорганізовано територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби. Таким чином, Харківську митницю ДФС реорганізовано шляхом приєднання до Слобожанської митниці Держмитслужби. 06.11.2019 Слобожанську митницю Держмитслужби внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 № 1217-р визначено можливість забезпечення здійснення з 8 грудня 2019 р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Частиною 1 ст. 52 КАС України передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне клопотання про заміну відповідача у справі задовольнити та замінити Харківську митницю Державної фіскальної служби України на правонаступника - Слобожанську митницю Держмитслужби.

У зв`язку з неприбуттям жодного з представників учасників справи у судове засідання, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 2 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача та переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, постановляючи додаткове рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, зазначив, що надані представником позивача документи не доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником позивача заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою в загальному розмірі 13 766,67 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги представником позивача надано договір від 01.10.2018р., укладений між позивачем та адвокатом Сичовим А.Ю. про надання правничої допомоги у справі про порушення митних правил, додаткова угода до договору, ордер адвоката, рахунок з переліком послуг, витрачених годин та вартість наданих послуг, а також акти прийому-передачі.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції будь-яких інших документів в частині понесених витрат на правничу допомогу представник позивача не надавав.

У рахунку виставленому адвокатом позивачем, зазначено що за надані послуги має бути сплачено до 15.04.2020р. Доказів сплати вказаних коштів, а внаслідок і понесення витрат позивачем на правничу допомогу в сумі 1376,67 грн., суду не надано.

Разом з тим, п.2 ч.3 ст. 134 КАС України передбачає, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просив стягнути за рахунок відповідача, задоволенню не підлягала, як така, що є не підтвердженою належними та допустимими доказами.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Наданий до суду апеляційної інстанції новий доказ - квитанція №13/04-20 від 13.04.2020 року, що свідчить про оплату гонорару, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки цей доказ мав би існувати на момент розгляду справи в суді першої інстанції, однак суду наданий не був, а в апеляційній скарзі не зазначається причина, з якої цей доказ не був наданий суду (ч. 4 ст. 296 КАС України).

Відповідно до ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, відсутність квитанції від 13.04.2020 № 13/04-20 про оплату гонорару ставить під сумнів її існування станом на дату розгляду справи судом першої інстанції (17.06.2020).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року по справі №813/4989/17.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви представника позивача про винесення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу .

Також, необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.06.2020 по справі № 640/18692/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко