Справа № 120/2271/20-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 жовтня 2020 р. Справа № 120/2271/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 ) до Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області (пров. Цегельний, 8, м. Вінниця, 21011) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Вінницької місцевої прокуратури, у якій просив визнати протиправною бездіяльність Вінницької місцевої прокуратури про відмову в прийнятті мір прокурорського реагування та зобов`язати Вінницьку місцеву прокуратуру провести повну та об`єктивну перевірку неправомірності дій Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо безпідставної відмови в задоволені заяви ОСОБА_1 від 30.08.2019 року у здійсненні телефонних дзвінків на протязі вересня 2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 року засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в державній установі «Вінницька установа виконання покарань № 1». У зв`язку з цим позивач 30.08.2019 року звернувся до начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» з письмовою заявою про надання можливості здійснити телефонні дзвінки на протязі вересня 2019 року. Листом від 30.08.2019 року Державна установа «Вінницька установа виконання покарань №1» відмовила у задоволенні поданої заяви. На думку ОСОБА_1 Державна установа «Вінницька установа виконання покарань №1» не забезпечила його право на телефонні розмови протягом вересня 2019 року. 12.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області на протиправні дії установи та щодо проведення повної та об`єктивної перевірки по вищезазначеним фактам, щодо порушення його прав. За наслідками розгляду зазначеної скарги Вінницька місцева прокуратура листом від 11.10.2019 року №104-115-15 повідомила скаржника про відсутність порушень законних прав та не визнано неправомірними дії адміністрації Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо незабезпечення права ОСОБА_1 на телефонні розмови. У зв`язку із викладеним позивач вважає, що вищевказана бездіяльність та відмова в прийнятті мір прокурорського реагування є протиправною.

Ухвалою суду від 05.06.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.07.2020 року за вх. №17506 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. По суті спірних правовідносин, відповідач повідомив, що позивач, відбуваючи покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань № 1», звернувся до начальника даної установи з письмовою заявою про надання можливості здійснювати телефонні дзвінки протягом вересня 2019 року тривалістю по 1 годині. У відповідь позивач отримав лист про відмову у задоволенні даної заяви, оскільки вона суперечила вимогам п. 2 розділу 14 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5. Не погоджуючись з даною відмовою позивач звернувся зі скаргою до Вінницької місцевої прокуратури щодо протиправної, на його думку, відмови Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1» в задоволенні його заяви, в якій просив провести перевірку по даному факту та вжити відповідних заходів реагування. Розглянувши у встановленому порядку вказану скаргу, Вінницькою місцевою прокуратурою Плотнікову І.В. надано відповідь, що Державною установою «Вінницька установа виконання покарань № 1» при розгляді його звернення дотримано вимог чинного законодавства, оскільки за інформацією Державної установи «Вінницька установа виконання покарань № 1», протягом вересня 2019 року засудженим до довічного позбавлення волі, що утримуються в корпусному відділенні № 3 (в якому утримується позивач), було надано 1574 телефонних розмов. Враховуючи вищевикладене, Державна установа «Вінницька установа виконання покарань № 1», відмовляючи в задоволенні заяви позивача про надання можливості здійснення телефонної розмови тривалістю в 1 годину, діяла на підставі і в порядку чинного наказу Міністерства юстиції України, яким передбачено обмеження тривалості розмови одного засудженого у 15 хвилин, з метою забезпечення реалізації права на телефонні розмови інших осіб, які відбувають покарання в установі виконання покарань, чим дотримується справедливий баланс між інтересами всіх засуджених. З огляду на викладені обставини у Вінницької місцевої прокуратури були відсутні правові підстави для вжиття відповідних заходів прокурорського реагування.

20.07.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій звернуто увагу суду на те, що згідно посадової Інструкції начальника відділення соціально-психологічної служби сектору для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, що затверджена начальником Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» 30 січня 2018 року, передбачено обов`язок вказаної посадової особи організувати надання засудженим відділення телефонних розмов з родичами, адвокатами та іншими особами. Відсутність відповідальної особи, яка б проводила та контролювала телефонні розмови, не може слугувати достатньою підставою для обмеження прав позивача на можливість реалізації ним гарантованого права па здійснення телефонних розмов. Крім того зазначив, що довідка ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» надана відповідачем до відзиву, не може бути належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки в наданій довідці не містяться відомості, щодо надання саме позивачеві реалізації права на розмови, із зазначенням днів, кількості та часу, надана довідка не містить персоналізації, а саме зазначення прізвища, ім`я, по батькові позивача.

Правом подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач звернувся до відповідача зі скаргою на дії працівників Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо не забезпечення його права на телефонні розмови.

За наслідками розгляду зазначеної скарги Вінницька місцева прокуратура листом від 11.10.2019 року №104-115-15 повідомила ОСОБА_1 про відсутність порушень законних прав та не визнано неправомірними дії адміністрації Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо незабезпечення права ОСОБА_1 на телефонні розмови. Додатково зазначив, що телефонні розмови в установі виконання покарань надають у відповідності з вимогами розділу XIV наказу Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», а саме без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.

Будучи переконаним, що його права на телефонні розмови порушені та не погоджуючись з тим, що відповідачем не вжито жодних заходів для відновлення його порушених прав на телефонні дзвінки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (ч. 3 ст. 63 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. 1, 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України).

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (ч. 2 ст. 151 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду.

Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, ч. 1 якої визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі й здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Частиною 5 згаданої статті передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Водночас, ч. 8 ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України.

На реалізацію положень ст. ст. 107 та 110 Кримінально-виконавчого кодексу України наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з п. 2 р. 2 яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XІV цих Правил. Відтак, розділом XІV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 року № 2823/5, деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови.

Так, п. 2 вказаного розділу передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин.

Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи.

Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час.

Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови.

У разі якщо засуджений набирає телефонний номер абонента, який не зазначений у заяві, вживає під час телефонної розмови нецензурні слова, телефонна розмова припиняється, про що робиться відмітка на заяві засудженого.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених.

Системний аналіз вказаних приписів свідчить про те, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує право засуджених на телефонні розмови, не обмежуючи при цьому їх кількості у визначений розпорядком дня час; однак, з метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених підзаконним нормативним актом передбачено обмеження тривалості розмови засудженого, що не може перевищувати 15 хвилин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 30.08.2019 року звернувся до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» із заявою про надання йому можливості здійснення телефонних дзвінків протягом вересня 2019 року. Листом від 30.08.2019 року Державна установа «Вінницька установа виконання покарань №1» відмовила у наданні телефонних дзвінків протягом вересня 2019 року тривалістю по одній годині кожен.

Відповідно до довідки Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо надання права засуджених до довічного позбавлення волі на здійснення телефонних розмов судом встановлено, що факт надання телефонних розмов засуджених фіксується в Журналі реєстрації телефонних розмов засуджених до ДПВ. ОСОБА_1 протягом вересня 2019 року ОСОБА_1 утримувався на корпусному відділенні №3. Відповідно до Журналу реєстрації телефонних розмов засуджених до ДПВ факт надання телефонних розмов засуджених у корпусному відділенні №3 становить 1574 рази.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача зі скаргою на дії працівників Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» щодо не забезпечення його права на телефонні розмови, у якій просив провести повну та об`єктивну перевірку дій Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо безпідставної відмови в задоволені заяви ОСОБА_1 від 30.08.2019 року у здійсненні телефонних дзвінків на протязі вересня 2019 року.

Так, суд зазначає, що згідно із ч.2 ст.26 Закону України «Про прокуратуру» від 02.07.2015 №578-VIII прокурор здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян в органах та установах, шляхом проведення регулярних перевірок, а також у зв`язку з необхідністю належного реагування на відомості про можливі порушення законодавства, що містяться у скаргах, зверненнях чи будь-яких інших джерелах. У межах реалізації зазначеної функції прокурор має право залучати відповідних спеціалістів.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією У країни права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, а також забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення, регулюються Законом України «Про звернення громадян».

Відповідно до ст.3 Закону України «Про звернення громадян», під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно із ст.16 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Як зазначено, в ст. 18 цього Закону, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки, подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;бути присутнім при розгляді заяви чи скарги користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скаргу висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скаргу вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Статтею 19 Закону України передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;-у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Разом із тим, суд зауважує, що за наслідками розгляду зазначеної вище скарги позивача Вінницька місцева прокуратура листом від 11.10.2019 року №104-115-15 повідомила ОСОБА_1 про відсутність порушень законних прав та не визнано неправомірними дії адміністрації Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо незабезпечення права ОСОБА_1 на телефонні розмови, не провівши при цьому належної перевірки стосовно реалізації права ОСОБА_1 на телефонні розмови протягом вересня 2019 року.

Більш того, суд акцентує увагу на тому, що долучена представником відповідача до матеріалів справи довідка Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо надання права засуджених до довічного позбавлення волі на здійснення телефонних розмов, у якій зазначено, що протягом вересня 2019 року ОСОБА_1 утримувався на корпусному відділенні №3. Відповідно до Журналу реєстрації телефонних розмов засуджених до ДПВ факт надання телефонних розмов засуджених у корпусному відділенні №3 становить 1574 рази не є доказом забезпечення права саме позивача на телефонні дзвінки у вересні 2019 року, а лише свідчить про кількість таких дзвінків, які були здійснені у корпусному відділенні №3.

Окрім цього, судом досліджено відповідь Вінницької місцевої прокуратури від 11.10.2019 року, якою розглянуто звернення позивача від 12.09.2019 року та встановлено, що відповідне звернення лише розглянуто, однак перевірки відповідного звернення не проведено, як того вимагалось позивачем. Жодних доказів про її проведення суду також надано не було. Також не досліджене і право позивача на телефонні розмови протягом 15 хвилин, яке йому гарантовано нормами чинного законодавства.

Суд також звертає увагу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини та громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Так, на думку суду, навіть за умови невірно оформленого звернення про забезпечення права на телефонні розмови, таке право має бути забезпечено в межах норм чинного законодавства. Зокрема, позивач просив забезпечити йому право на телефонні розмови протягом години, в той же час, як передбачено нормами чинного законодавства, він має таке право на телефонні розмови протягом 15 хвилин.

Відтак, на думку суду, відповідачем не проведено перевірку щодо підстав для відмови у задоволенні заяві позивача щодо забезпечення його права на телефонні розмови протягом 15 хвилин.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність стосовно проведення перевірки по заяві позивача та прийняття мір прокурорського реагування щодо порушення його прав на телефонні дзвінки протягом вересня 2019 року.

З врахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача провести повну та об`єктивну перевірку дій Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 30.08.2019 року у здійсненні телефонних дзвінків протягом вересня 2019 року.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Вінницької місцевої прокуратури стосовно проведення повної та об`єктивної перевірки дій Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» та прийняття мір прокурорського реагування щодо порушення прав ОСОБА_1 на телефонні дзвінки протягом вересня 2019 року.

Зобов`язати Вінницьку місцеву прокуратуру провести повну та об`єктивну перевірку дій Державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 30.08.2019 року у здійсненні телефонних дзвінків протягом вересня 2019 року.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 )

Відповідач - Вінницька місцева прокуратура Вінницької області (пров. Цегельний, 8, м. Вінниця, 21011)

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна