Справа № 461/6953/20
Суддя: Романюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/6953/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2020 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Романюк В.Ф.

за участю:

секретаря судового засідання Цюпака В.І.

представника позивача Маркової В.О.

представника третьої особи Хандини О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (79008, м. Львів. вул. Валова, 20) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

В обгрунтування позовних вимог з врахуванням уточнених позовних вимог покликається на те, що постанова у справі про адміністративне правопорушення № 402, від 22 липня 2020 року, винесена Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Львівської міської ради, із порушеннями вимог чинного законодавства України, яке регулює порядок притягнення до адміністративної відповідальності, із порушенням конституційного права позивача на захист. Позивача не було повідомлено про час і дату складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради (79008, м. Львів, вул. Валова, 20), за статтею 92 КУпАП. Зокрема, не було забезпечено особистої присутності під час складання адміністративного протоколу, порушено право на захист, не роз`яснювалися права та обов`язки, не надано копію протоколу для ознайомлення, не відбиралися пояснення, щодо суті адміністративного порушення, та взагалі відсутні докази його вчинення.

Крім цього, суб`єкт оскарження постанови позивач ОСОБА_2 , фактично не був присутній ані при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, ані при розгляді постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Вказані копії документів були надіслані ОСОБА_3 , як вбачається із супровідного листа із управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 21.08.2020 року, що стверджується копією конверта із відбитком штемпеля із датою відправлення, а вказані документи фактично одержані 27.08.2020 року, а тому існують обґрунтовані обставини для того, щоб суд поновив процесуальний строк оскарження даної постанови. Оскільки, такий був пропущений виключно із поважних причин, тому просить суд такий поновити.

Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено в порядку спрощеного позовного провадження. /а.с.60-61/.

У судовому засіданні представник позивача Маркова В.О. позовні вимоги підтримала, просила суд поновити процесуальний строк на оскарження постанови Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Львівської міської ради про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ст. 92 КУпАП, оскільки такий був пропущений із поважних причин. Покликається на ту обставину, що позивачу не було відомо про час та місце розгляду справи про притягнення його до відповідальності, в якості доказів покликається на копію конверта із відбитком дати штемпеля та супровідного листа від 21.08.2020 р. із Управління охорони історичного середовища ЛМР, яким скеровано оскаржувану постанову на адресу позивача по справі.

Крім цього, представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Надала суду пояснення про те, що ані в протоколі, ані в оскаржуваній постанові про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності відсутні будь-які посилання на конкретні докази, які могли би свідчить про наявність його вини. Сам по собі протокол не є беззаперечним доказом вчинення правопорушення та наявності вини особи, а у постанові про адміністративне правопорушення не розкрито суть та зміст вчиненого правопорушення, що має відображати об`єктивну сторону статті 92 КУпАП, не зазначено, який конкретно нормативно-правовий акт порушено позивачем по справі. Зазначає, що будинок по АДРЕСА_2 , не внесений до реєстру нерухомих пам`яток архітектури національного та місцевого значення, що підтверджується витягами з реєстру, який перебуває у відкритому доступі.

Просить суд позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача по справі вдруге в суд не з`явився, хоча був в належний спосіб повідомлений про час і місце розгляду справи. При причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

У судовому засіданні представник третьої особи Хандин О.В. проти задоволення позову заперечив. Надав пояснення, що адміністративний протокол щодо ОСОБА_1 , складений в межах їх повноважень, а сам позивач не був позбавлений можливості приймати участь розгляді зазначеного протоколу.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частиною 2 статті 124 Конституції України, яка є нормою прямої дії, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд встановив, що 17 липня 2020 року Управлінням охорони історичного середовища ЛМР, складено адміністративний протокол серія ОВ № 000887 відносно ОСОБА_1 , за статтею 92 КУпАП. За проведення робіт із вибірки ґрунту та основ, демонтажу елементів та частин фундаменту та влаштування залізобетонних фундаментних подушок на пам`ятці культурної спадщини ( АДРЕСА_2 нежитлові приміщення) без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

22.07.2020 р. Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Львівської міської ради, винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення №402. Згідно постанови ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 92 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення в сумі 1700 гривень (одна тисяча сімсот гривень).

Супровідним листом від 21.08.2020р. Управлінням охорони історичного середовища ЛМР на адресу ОСОБА_1 , надіслано примірник постанови № 402 та копію протоколу. Тобто, оскаржувану постанову позивач одержав майже через місяць після її прийняття.

28.08.2020 р., ОСОБА_1 звернувся із позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради.

Як вбачається із змісту протоколу та оскаржуваної постанови № 402, адреса реєстрації ОСОБА_1 , зазначені в протоколі та постанові не співпадають, не зазначено дату і місце його народження, та документ, що засвідчує особу (вид, серія, ким і коли виданий). Вичерпний перелік документів, який посвідчує особу визначений п.1, ч.1, статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», серед вказаних документів не зазначається реєстраційний номер облікової карти платника податків. Він не є документом, який посвідчує особу, але на нього міститься покликання в оскаржуваній постанові і протоколі.

Статтею 256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення), місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, інші відомості, необхідні для вирішення справи. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Проте, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, відсутній такий реквізит, як підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи запис про відмову особи від підписання протоколу. Разом із тим, не зазначається, час і суть вчиненого адміністративного правопорушення, відсутнє покликання на нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Частиною 1 ст.268 КУпАП визначені процесуальні права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом із тим, як вже зазначалося вище, в матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи про притягнення його до відповідальності.

У відповідності до вимог ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Вказана правова норма відображає зміст ст. 59 Конституції України.

При вирішенні спору суд керується частиною 2, статті 6 КАС України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.11.2011 року по справі «Загородній проти України», передбачається, особа, проти якої висунуті обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором.

У Постанові № 402 від 22.07.2020 року вказано, що ОСОБА_1 , порушив вимоги законодавства про охорону культурної спадщини передбачені ст. 92 КУпАП.

Суд зазначає, що диспозиція даної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до правових норм інших галузей права.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19.04.2000 у справі № 6-рп/2000 визначено. що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст. Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює правову норму більш конкретним змістом.

Відповідно сама по собі указана стаття наведеного Кодексу не передбачає конкретних порушень законодавства про охорону культурної спадщини, як ознак адміністративного порушення, що впливають на його кваліфікацію, так її диспозиція є бланкетною - для встановлення ознак об`єктивної сторони складу діяння, передбаченого цієї статтею належить звертатися до аналізу нормативно-правових актів, у сфері охорони культурної спадщини.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.1998р. у справі про тлумачення терміну «законодавство» визначено, що під законодавством слід розуміти закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Проте, ані в самому протоколі, ані в постанові не зазначається, який конкретно нормативно правовий акт у сфері охорони культурної спадщини порушено позивачем по справі.

Завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень КУпАП вищевказані обставини встановлюються на підставі доказів.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказам по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. В свою чергу, згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Оскільки позивач проти вчинення правопорушення заперечує, відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень, що передбачено ч. 2, ст. 77 КАС України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(п.п.21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.33 рішення у справі «Гурепка проти України»).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп / 2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинності.

Пунктом 2.11 «Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері охорони культурної спадщини» затвердженої Наказом Міністерства культури і туризму України від 04.08.2006 р. № 636 передбачено, що окремо до протоколу мають бути долучені матеріали та документи, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Тобто, як вбачається із вимог вказаної Інструкції № 636, протокол не є самостійним доказом вчинення правопорушення, а до нього мають долучатися відповідні докази. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду по справі № 638/3490/18 від 19.06.2019р. відповідно, до якої, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є самостійним доказом по справі, а має досліджуватися в сукупності з іншими доказами. Без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, є недоведеним. Вказані правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 08 липня 2020 року по адміністративній справі № 463/1352/16-а.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Позивачем по справі на обґрунтування своїх позовних вимог, надано письмові докази на підтвердження законності проведення реставраційних робіт у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_2 .

Так, в ході дослідження доказів, судом встановлено, що роботи за вищевказаною адресою виконуються у відповідності до діючого дозволу Інспекції державної архітектурно - будівельного контролю у м. Львові від 21.11.2016 р. № ЛВ 59.

Відповідно до висновків Експертного звіту від 26.12.2012 р. № 14-04220-12 Філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Львівській області встановлено, що за наслідками проведення експертизи проектної документації по об`єкту на вул. С. Бандери 57, у м. Львові, остання відповідає ДБН, а для влаштування нормативної висоти в приміщеннях підвального поверху по вул. Степана Бандери, 57 у м.Львові, виконується пониження існуючих фундаментів з монолітного бетону по захватах. Вказана установа, є уповноваженим суб`єктом на проведення державної експертизи проектної документації у сфері будівництва, включена до «Переліку експертних організацій, що відповідають Критеріям, встановленим наказом Мінрегіону» від 23.05.2011 № 53, що можуть проводити експертизу проектів будівництва.

У Постанові про закриття справи про адміністративне правопорушення № 13 з/1ф/1013-6/5105-19 від 05.11.2019 року, за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, ДАБІ у Львівській області, покликається на вищевказані висновки Експертного звіту від 26.12.2012 р. № 14-04220-12. У Постанові від 05.11.2019 р. визнає законність проведення робіт із пониженням існуючих фундаментів у нежитлових приміщеннях по вул. С. Бандери, 57 у м. Львові.

Згідно листа Управління охорони історичного середовища ЛМР від 18.11.2019 р. № 004-2692 зазначається, що єдиним органом, який здійснює державний архітектурно будівельний контроль, є інспекція архітектурно будівельного контролю, у відповідності до ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За актами останніх перевірок ДАБІ у Львівській області, від 24.02. 2020 р., за № 76/20пз, № 77/20пз на об`єкті «Реставрації з переплануванням частини нежитлових приміщень на АДРЕСА_2 під магазин промислових товарів з влаштуванням дверного прорізу на місці віконного отвору» (замовник - ОСОБА_1 ), не виявлено жодних порушень чинного законодавства України. А складені за їх наслідками акти відповідають вимогам Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства «Про затвердження форм актів та інших документів, які складаються під час або за результатами здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» від 15.05.2012 № 240.

Що стосується правового статусу будинку по АДРЕСА_2 , слід зазначити про наступне. Так, вищезазначений будинок не включений до реєстру нерухомих пам`яток архітектури національного та місцевого значення, про що свідчать долучені до матеріалів справи витяги із реєстру.

У відповідності до п.1, розділу V «Порядку обліку об`єктів культурної спадщини» затвердженого Наказом Міністерства культури України 11.03.2013 № 158 (далі за текстом Порядок № 158), відомості Реєстру про пам`ятку включають серед іншого: найменування; вид, тип, категорію пам`ятки архітектури.

Пунктом 5 Порядку № 158, суб`єктами прийняття рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, внесення змін до відомостей Реєстру, передбачених абзацами другим - п`ятим пункту 1 розділу V цього Порядку, внесення змін до Реєстру відповідно до категорії пам`яток є:Кабінет Міністрів України - щодо пам`яток національного значення; Мінкультури - щодо пам`яток місцевого значення.

У відповідності до змісту ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам`ятки тільки із занесенням до Реєстру. Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2014р. у справі № 3-66гс14.

В силу вимог ч.2 ст. 32 Закону України від 8 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини», межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини. Пунктом 12 «Порядку, визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318 ( далі за текстом - Порядок № 318), передбачено, що визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.

Пунктом 3 та 4 Порядку № 318 визначено, що режими використання історичних ареалів визначаються їх історико-культурним потенціалом (кількістю, видами, типами і категоріями об`єктів культурної спадщини, загальною містобудівною структурою, наявністю чи відсутністю заповідників, а також установленими зонами охорони пам`яток), відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини.

Відповідачем по справі, та третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не представлено до суду доказів про затвердження науково-проектної документації, щодо визначення існуючих меж історичного ареалу міста Львова, спеціально уповноваженим суб`єктом, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначенні статтею 286 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, нормами ч.3 ст.286 КАС України встановлений вичерпний перелік рішень, які можуть бути прийняті судом за наслідками розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Виходячи з наведених норм, суд першої інстанції має права за наслідками розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

У відповідності до частини 1, ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом досліджено і надано оцінку доказам на підтвердження поважних причин пропуску процесуального строку на звернення до суду, це зокрема лист із Управління охорони історичного середовища ЛМР від 21.08.2020 р. та копія конверту із відбитою дати штемпеля відправлення даного листа із датою 21.08.2020 р. Окрім того, вказані обставини не заперечуються Управління охорони історичного середовища ЛМР. Тому, суд вважає за можливе поновити ОСОБА_1 , пропущений із поважних причин процесуальний строк на звернення до суду із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 402 від 22 липня 2020 року.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підставні та підлягають до задоволення.

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог суд вважає за можливе стягнути з Виконавчого комітету Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 420,40 грн.

Враховуючи наведене вище, керуючись ст.ст.2, 5, 8-10, 77, 121, 241-251, 139, 252, 268, 283 КАС України, ст.ст. 245, 247, 251, 280 КУпАП, Законом України «Про охорону культурної спадщини», суд, -

ухвалив:

Поновити ОСОБА_1 , пропущений із поважних причин процесуальний строк на звернення до суду із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення № 402 від 22 липня 2020 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Львівської міської ради (), у справі про адміністративне правопорушення №402 від 22 липня 2020 року, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за статтею 92 КУпАП, за яке накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700,00 грн. та провадження у справі закрити.

Стягнути з Виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 жовтня 2020 р.

Суддя: Романюк В.Ф.