Справа № 140/9700/20
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/9700/20 пров. № А/857/9476/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Матковської З.М., Улицького В.З.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року про повернення позовної заяви, постановлену суддею Дмитрук В.В. у м.Луцьку Волинської області, у справі №140/9700/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , скерувавши позовну заяву засобами поштового зв`язку, у якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення повного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2018 року по 30 січня 2020 року включно в розмірі 153738,3 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала мотивована тим, що наведені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду суд вважає неповажними.

Суд вказав, що з огляду на висновки Конституційного Суду України, наведені у рішенні №1-5/2012 від 22.02.2012, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (публічна служба) застосовуються правила ч.5 ст.122 КАС України і при цьому місячний строк звернення до суду слід обчислювати з дня фактичного розрахунку. Суд виснував, що строк звернення розпочав відлік з 31 січня 2020 та завершився 29.02.2020. При цьому судом не враховано внесені до законодавства зміни щодо обрахунку процесуальних строків на період карантину, установленого Постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 від 11.03.2020 №211, оскільки позивач пропустив місячний строк звернення до суду ще до запровадження карантину. Також судом не враховано доводів позивача про перебування з 24.01.2020 по 14.06.2020 за межами території України, вказавши, що наданими доказами не підтверджується неможливість звернення до суду протягом періоду з 31.01.2020-29.02.2020.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при вирішенні спору з огляду на висновки Конституційного суду України, викладені в рішенні від 22.02.2012 3 справі №4-рп/2012, та аналогічні їм висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 11.02.2020 у справі №420/2934/19, слід застосовувати тримісячний строк зверненя до суду. А тому граничним строком звернення до суду з дня фактичного розрахунку є 30.04.2020. При цьому, покликаючись на п.3 розділу VI Прикінцеві положення КАС України в редакції, що діяла на час звернення до суду з адміністративним позовом, вказує, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенюю коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені зокрема ст. 122 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Відтак, на думку позивача, подаючи позовну заяву до суду 30.06.2020, він звернувся за захистом порушених прав в межах встановленого процесуальним законом строку.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Водночас ч.2 ст. 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з ч.1, ч.3 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Відповідно до вимог частини першої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до ч.2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку відсутність поважних причин його пропуску.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачем при зверненні до суду пропущено місячний строк, передбачений ч.5 ст.122 КАС України, ухвалою від 07 липня 2020 року залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу 10-денний строк з моменту отримання даної ухвали для усунення недоліку позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку та доказів поважності причин його пропуску.

В межах встановленого судом строку позивач звернувся із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду з адміністративним позовом. Надавши правову оцінку доводам заяви, суд застосував наслідки, передбачені ч.2 ст.123 КАС України. При цьому суд виснував, що строк звернення до суду про стягнення заборгованості розпочався ще 31 січня 2020 року, тобто на наступний день після зарахування коштів на картковий рахунок позивача та позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду в межах встановленого процесуальним законом строку, проте таким правом не скористався.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, зазначивши наступне.

Судом встановлено, що 28.12.2018 наказом начальника 6 Прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України №629-ос прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії 3 відділення інспккторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Дубровиця» ІІ категорії звільнено у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про війський обов`язок і військову службу».

На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у справі 3460/1440/10 військовою частиною 30.01.2020 виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій шляхом зарахування коштів на картковий рахунок.

Позивач, вважаючи бездіяльність щодо нездійснення повного розрахунку при звільненні з військової служби протиправною, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Водночас позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних йому сум при звільненні за час, що охоплюється періодом з моменту звільнення з посади 28.12.2018 по дату здійснення повного розрахунку 30.01.2020.

Так, за статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Стосовно доводів скаржника про те, що до спірних правовідносин слід застосувати норму частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, якою встановлений тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, що підтверджується роз`ясненням Конституційного Суду України, наданим в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012, колегія суддів зазначає наступне.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Тобто, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Наведені положення дають підстави для висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.3 ст. 233 КЗпП України)

Разом з тим, згідно висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.

У контексті обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Дані обмеження встановлюються з метою дисциплінування учасників по справі та не допущення зловживань своїми процесуальними правами.

Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 стосується офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу.

При цьому, у резолютивній частині даного рішення Конституційний Суд роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналізуючи наведені обставини справи, зіставлені з правовим регулюванням спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із затримкою розрахунку за період з дати звільнення, для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку 30.01.2020 .

З огляду на наведене, строк звернення до суду розпочав відлік з 31 січня 2020 року. Відтак, граничним строком звернення позивача до суду з даними позовними вимогами є саме 30.04.2020, тобто три місяці з дня фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2020 року (справа № 420/2934/19), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що судом першої інстанції при з`ясуванні питання дотримання позивачем строку звернення до суду також підлягали врахуванню внесені до законодавства зміни щодо обрахунку процесуальних строків на період карантину, установленого Постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19 від 11.03.2020 №211.

Так, згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 Розділ VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3 такого змісту:

«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.».

В силу приписів частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття процесуального рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановивши ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права звернення до адміністративного суду, гарантованого ст.5 КАС України.

Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Водночас колегія суддів не бере до уваги покликання відповідача на зловживання позивачем процесуальними правами, а саме подання декількох позовів до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, та відхиляє клопотання про вжиття заходів, визначених ч.4 ст.45 КАС України, оскільки такі вимоги не відносяться до повноважень апеляційного суду за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі №140/9700/20 скасувати.

Направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді З. М. Матковська
В. З. Улицький
Постанова складена в повному обсязі 07.10.2020.