Справа № 260/1903/20
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

07 жовтня 2020 рокум. Ужгород№ 260/1903/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у періоди із 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та із 01 січня 2017 року та 01 серпня 2019 року; 2) стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у періоди із 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та із 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року; 3) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення 01 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні із військової служби ОСОБА_1 ; 4) стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 02 серпня 2019 року по день постановлення судом першої інстанції рішення у даній адміністративній справі.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом Західного регіонального управління Державної Прикордонної Служби України №277-о/с від 26.06.2019 р. його звільнено зі військової служби з 01 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку контракту. Проте станом на дату звільнення повного розрахунку проведено не було, зокрема, не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а також з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року у зв`язку з відсутністю фінансування. Таку бездіяльність відповідача вважає протиправною та такою, що порушує гарантоване законодавством право на своєчасне одержання винагороди за працю. З огляду на зазначене вважає, що до відповідача належить застосувати відповідальність, передбачену ст. 117 Кодексу законів про працю України.

08 липня 2020 року позивач надіслав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, обґрунтовану тим, що 25 червня 2020 року відповідач самостійно провів оплату індексації грошового забезпечення за спірний період у сумі 15361,32 грн. З огляду на зазначене заявлені позовні вимоги виклав в наступній редакції: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення 31 липня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 із військової служби у запас Збройних Сил України, в частині не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у періоди із 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 25 червня 2020 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 р. №44.

24 червня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позов №14/4535 від 19.06.2020 р., відповідно до якого проти задоволення позову заперечив, мотивуючи тим, що кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України у 2015 2019 роках не було передбачено виплату військовослужбовцям індексації грошового забезпечення, а тому такі не могли бути виплачені позивачу. З огляду на наведене вважає, що бездіяльності з боку Чопського прикордонного загону не було. Окрім того, звертає увагу суду на те, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу, а тому норми законодавства про працю на військовослужбовців не поширюються. З огляду на що вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення не може бути задоволена.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що майор ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) у період з 24 липня 2012 року по 12 січня 2016 року, а також з 24 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Так, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №254-ос від 31 липня 2019 року майора ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення проходження служби особовим складом відділу кадрів, звільненого з військової служби в запас з наданням права носіння військової форми одягу наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 26.06.2019 р. №277-ос за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2019 року.

Станом на день звільнення 01 серпня 2019 року ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме, з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а також з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року не виплачено. Дана обставина сторонами справи не оспорюється.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати індексації його грошового забезпечення протиправною, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

В подальшому під час розгляду даної адміністративної справи судом 25 червня 2020 року Чопським прикордонним загоном проведено виплату ОСОБА_1 наявної заборгованості в добровільному порядку, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку, з огляду на що позивач зменшив заявлені позовні вимоги.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 р., держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення згідно з положеннями ч. 2 зазначеної статті входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Порядок, об`єкти та підстави проведення індексації грошових доходів населення регламентуються нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон).

Так, відповідно до положень ст. 1 Закону, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

При цьому, ст. 2 Закону визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (ч.ч. 3, 4 ст. 4 Закону).

Нормами ст. 6 Закону встановлено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Індексація доходів населення згідно ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" №2017-III від 05.10.2000 р. відноситься до державних соціальних гарантій та покликана підтримати достатній життєвий рівень громадян та купівельну спроможність їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Норми ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлюють обов`язковість державних соціальних гарантій для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок).

П. 2 Порядку передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, серед яких, грошове забезпечення військовослужбовців.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (п. 4 Порядку).

Відповідно до п. 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Основною умовою початку нарахування індексації є встановлення того факту, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Суд враховує те, що відповідач визнає право ОСОБА_1 на нарахування та виплату індексації його грошового забезпечення, проте своєчасно встановлений обов`язок відповідач не виконав.

П. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009 р., передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Невиплату у встановлені строки індексації грошового забезпечення позивача відповідач обґрунтовує виключно відсутністю бюджетних асигнувань на вказані цілі. Проте суд не може погодитися з такою аргументацією правомірності дій суб`єкта владних повноважень.

Суд, вирішуючи питання правомірності оскарженого рішення крізь призму основних засад адміністративного судочинства, повинен дослідити, чи прийнято таке на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Зазначене кореспондується також з встановленим Конституцією України обов`язком будь-якого суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, відсутність належного бюджетного фінансування не може бути підставою для відмови у виплаті позивачу передбаченої законодавчими нормами грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі №21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, що проявилася у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача з військової служби, а саме, 01 серпня 2019 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з урахуванням вказаної дати звільнення.

Слід зазначити, що ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17.

Більше того, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку щодо необхідності застосування норм ст. 117 Кодексу законів про працю України у правовідносинах з приводу несвоєчасного розрахунку при звільненні саме військовослужбовців, що спростовує доводи відповідача про непоширення таких на спір в даній адміністративній справі.

Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена Кодексом законів про працю (далі КЗпП України), зокрема нормами ст. 117.

Так, вказаною статтею встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про невиконання відповідачем у встановлені законом строки обов`язку щодо проведення повного розрахунку з особою, що звільняється з роботи, до нього підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Отже суд вважає правомірною уточнену позовну вимогу щодо зобов`язання Чопський прикордонний загін нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 02 серпня 2019 року по 25 червня 2020 року.

Разом з тим не підлягає задоволенню позовна вимоги в частині виплати зазначеного середнього заробітку з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 р. №44 (далі Порядок), з огляду на наступне.

Так, п. 1 Порядку передбачено, що такий визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Відповідно до п. 2 Порядку, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Разом з тим, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою не є грошовим забезпечення, винагородою або іншою виплатою, право на яку військовослужбовець набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, натомість носить компенсаційний характер та має на меті відшкодувати працівнику майнові втрати за несвоєчасний розрахунок з боку роботодавця.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволення частково.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Чопського прикордонного загону (в/ НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: вул. Головна, буд. 55а, м. Чоп, Закарпатська область, 89500, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (з урахуванням уточнених позовних вимог) - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення 01 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 із військової служби у запас Збройних Сил України, в частині не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у періоди із 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року та з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 25 червня 2020 року.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

СуддяР.О. Ващилін