Справа № 500/1148/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1148/20 пров. № А/857/8553/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з`явився;

від відповідачів - не з`явилися;

від третіх осіб - не з`явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.05.2020р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Кременецькому районі Тернопільської обл., треті особи без самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл., Кременецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл., про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, що визнано неконституційним (суддя суду І інстанції: Дерех Н.В., час та місце ухвалення судового рішення: 22.05.2020р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту судового рішення: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.05.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку звернення до суду; позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби /ДКС/ України, Управління ДКС України у Кременецькому районі Тернопільської обл., треті особи без самостійних вимог на предмет спору Головне управління Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл., Кременецьке об`єднане управління /ОУ/ ПФ України в Тернопільській обл., про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, повернуто в порядку ч.2 ст.123 КАС України позивачу без розгляду (а.с.9-10).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви (а.с.15-21).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з позовними вимогами про відшкодування завданої шкоди апелянт звертався 29.05.2018р. до районного суду в порядку цивільного судочинства.

Згідно позиції Верховного Суду у даній категорії справ, предметом розгляду яких є вимога судді у відставці про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються діяльності на публічній службі, тому такий спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Така позиція суду касаційної інстанції стала підставою для закриття провадження у справі за попереднім позовом, про що Лановецьким районним судом Тернопільської обл. 04.12.2019р. постановлена ухвала. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції роз`яснив позивачу право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства до окружного адміністративного суду.

Ухвала Лановецького районного суду Тернопільської обл. від 04.12.2019р. набрала законної сили після закінчення строку на оскарження 20.12.2019р.; копію ухвали суду від 04.12.2019р. позивач отримав поштою 24.12.2019р.

20.01.2020р. апелянт подав позовну заяву до окружного адміністративного суду для розгляду позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, яка згідно ухвали Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.03.2020р. була повернута через несплату судового збору.

Копію ухвали суду від 04.03.2020р. про повернення позовної заяви з додатками позивач отримав лише 22.04.2020р.

18.05.2020р. позивач повторно подав позовну заяву про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

11.06.2020р. апелянт отримав оскаржувану ухвалу суду від 22.05.2020 про повернення позовної заяви з додатками до неї, яка обґрунтована пропуском шестимісячного строку звернення до суду з того моменту, коли позивачу стало відомо про порушене право.

Вважає, що висновок суду про пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковим, оскільки після прийняття рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018р. він вчасно звернувся за захистом порушеного права.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що про порушення своїх прав позивач дізнався 13.04.2018р., коли отримав довідку пенсійного органу № 1927/20 від 13.04.2018р.

Позовна заява про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, подана позивачем 18.02.2020р., тобто, з пропуском шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що перебіг позовної давності не переривається з дня постановлення ухвали Лановецького районного суду Тернопільської обл. від 04.12.2019р. про закриття провадження у справі.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції є передчасними, виходячи з наступного.

Як слідує із змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивач ОСОБА_1 з 04.10.2016р. є суддею у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

За період з 04.10.2016р. по лютий 2018 року включно розмір утриманого податку з виплачуваного позивачу щомісячного довічного грошового утримання становить 38226 грн. 87 коп., що підтверджується даними довідки Кременецького ОУ ПФ України Тернопільської обл. № 1927/02 від 13.04.2018р.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018р. у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) наведені положення Податкового кодексу України визнані неконституційними.

Позивач вважає, що внаслідок здійснення відрахувань з 04.10.2016р. по лютий 2018 року податку з доходів фізичних осіб йому завдано матеріальної шкоду в сумі 38226 грн. 87 коп.

29.05.2018р. позивач звертався до Кременецького районного суду Тернопільської обл. в порядку цивільного судочинства, однак, внаслідок заявлених самовідводів суддів, справу передано на розгляд до Лановецького районного суду Тернопільської обл.

Згідно позиції Верховного Суду у даній категорії справ, предметом розгляду яких є вимога судді у відставці про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються діяльності на публічній службі, тому такий спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської обл. від 04.12.2019р. провадження у справі було закрито.

При зверненні до Тернопільського окружного адміністративного суду, в позовній заяві позивач просив поновити пропущений процесуальний строк звернення до суду, оскільки вважає, що таке такий пропуск мав місце з поважних причин.

Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.

Зокрема, відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, ключовим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього, законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Отже, в розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, повинен був залишити позовну заяву без руху і надати можливість позивачу вказати інші підстави для поновлення строку.

Оцінюючи наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.04.2018р. позивач довідався із довідки Кременецького ОУ ПФ України Тернопільської обл. № 1927/02 від 13.04.2018р. про те, що розмір утриманого податку з його щомісячного довічного грошового утримання за період з 04.10.2016р. по лютий 2018 року становить 38226 грн. 87 коп.

З урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018р., яким визнано неконституційними положення абз.1 пп.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України (щодо оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання), позивач ОСОБА_1 , вважаючи, що внаслідок здійснення відрахувань з 04.10.2016р. по лютий 2018р. податку з доходів фізичних осіб йому завдано шкоду в розмірі 38226 грн. 87 коп., звернувся 29.05.2018р. до Кременецького районного суду Тернопільської обл.

Внаслідок заявлених самовідводів суддів Кременецького районного суду Тернопільської обл. справу передано на розгляд до Лановецького районного суду Тернопільської обл.; провадження у справі відкрито 18.06.2018р.

В подальшому ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської обл. від 04.12.2019р. провадження у справі за позовом ОСОБА_1 було закрито; підставою для закриття провадження слугувала постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019р. у справі № 686/6775/18 (а.с.23-24).

Після отримання ухвали Лановецького районного суду Тернопільської обл. від 04.12.2019р. про закриття провадження у справі позивач ОСОБА_1 скерував до Тернопільського окружного адміністративного суду позовну заяву від 15.01.2020р. про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

По причині неусунення недоліків заявленого позову (відсутність сплати судового збору) ухвалою суду від 04.03.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу (а.с.25).

У подальшому 14.05.2020р. позивач повторно направив до Тернопільського окружного адміністративного суду позовну заяву від 15.01.2020р. про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, яка ухвалою суду від 22.05.2020р. повернута позивачу (а.с.27).

Посилання позивача, як на поважну причину пропуску строку, зміну судової практики щодо юрисдикції цієї категорії справ судом першої інстанції фактично було визнано неповажними, оскільки запровадження державою певних процедур та зміна судової практики їх реалізації, не може бути виправданням порушення встановлених законом строків та бути поважною причиною для їх поновлення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У спорі, в межах якого переглядається оскаржуване рішення, позивач вказує на те, що вперше в порядку цивільного судочинства звернувся до суду із відповідним позовом 29.05.2018р., тобто в межах встановленого законом строку звернення до суду.

Однак 04.12.2019р., майже через півтора року після звернення до суду, ухвалою цього суду провадження у справі було закрито у зв`язку із неналежністю розгляду спору в порядку цивільного судочинства.

З моменту звернення до суду із заявою та до моменту закриття провадження у справі, позивач вправі був очікувати розгляду справи по суті. На час та тривалість розгляду справи Лановецьким районним судом Тернопільської обл. позивач не міг вплинути, ці чинники перебували за його волею та бажанням.

Після закриття провадження у справі у зв`язку із неналежністю розгляду спору в порядку цивільного судочинства позивач у січні 2020 року звернувся з до суду з цим позовом.

Проаналізувавши факт звернення позивача до суду з позовом вперше з дотриманням строків звернення, дотримання вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання позовної заяви, тривалість розгляду справи (в порядку цивільного судочинства), на яку позивач об`єктивно не міг вплинути; поведінку позивача після отримання рішення суду про закриття провадження у справі у зв`язку із неналежністю розгляду спору в порядку цивільного судочинства, який відразу звернувся до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що своїй сукупності ці обставини в рамках спірних правовідносин не можуть не свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду через об`єктивні перешкоди, які не залежали від волі позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково оцінив наведені позивачем обставини пропуску строку звернення до суду як неповажні для його поновлення.

Відтак, спірна ухвала Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.05.2020р. про повернення позовної заяви прийнята судом першої інстанції помилково.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що повернення позовної заяви в даному випадку суперечить завданню адміністративного судочинства та не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст.64 Конституції України, не може бути обмежене (п.п.1, 2 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25.12.1997р., абз.7 п.3 мотивувальної частини Рішення № 11-рп/2012 від 25.04.2012р.).

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

В справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000р. та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998р. Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.123 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою та передчасною, а відтак не відповідає вимогам закону, через що підлягає скасуванню.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, ч.2 ст.313, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.05.2020р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 500/1148/20 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 07.10.2020р.