Справа № 461/6978/19
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

07 жовтня 2020 року
Київ
справа №461/6978/19
адміністративне провадження №К/9901/6583/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В., Губської О.А.,
розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №461/6978/19
за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою адвоката Стасишин Тетяни Володимирівни, як представника ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року (прийняте у складі головуючого судді Стрельбицького В.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді Сеника Р.П., суддів: Попка Я.С., Хобор Р.Б.)

У С Т А Н О В И В :

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просила:

1.1. визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни по закінченню виконавчого провадження ВП №57907803;

1.2. визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни про закінчення виконавчого провадження №57907803 від 16 серпня 2019 року з примусового виконання виконавчого листа №461/7737/17, виданого Галицьким районним судом м. Львова 05.12.2018 року;

1.3. зобов`язати Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області провести виконавчі дії до повного виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2018 року згідно з виконавчим листом №461/7737/17, виданим Галицьким районним судом м. Львова 05.12.2018 року.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

2. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 лютого 2018 року у справі №461/7737/17, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 червня 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, треті особи: Львівський обласний військовий комісаріат, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено.

2.1. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у перерахунку раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 на підставі довідки №2.2.1-39-261 від 17.08.2017 року про розмір грошового забезпечення, виданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху України.

2.2. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести ОСОБА_2 перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії на підставі довідки №2.2.1-39-261 від 17 серпня 2017 року про розмір грошового забезпечення, виданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху України, починаючи з 01 червня 2017 року, виходячи з розрахунку 83% грошового забезпечення для обчислення пенсії без обмеження максимального розміру пенсії.

2.3. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок доплати, як різницю між отриманою та перерахованою пенсією з 01 червня 2017 року, та виплатити заборгованість ОСОБА_2 .

2.4. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок. Рішення набрало законної сили 31 липня 2018 року.

2.5. На виконання рішення суду від 08 лютого 2018 року у даній справі, 05 грудня 2018 року Галицьким районним судом м. Львова видано відповідний виконавчий лист.

2.6. 12 грудня 2018 року ОСОБА_2 подав до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області заяву про відкриття виконавчого провадження, згідно вказаного виконавчого листа №461/7737/17.

2.7. 14 січня 2019 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Іриною Євгенівною відкрито виконавче провадження №57907803, на підставі виконавчого листа №461/7737/17.

2.8. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни від 16 серпня 2019 року закінчено виконавче провадження №57907803 з примусового виконання виконавчого листа №461/7737/17, виданого Галицьким районним судом м. Львова 05 грудня 2018 року. Постанову про стягнення виконавчого збору від 14 січня 2019 року та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 16 серпня 2019 року виділено в окремі виконавчі провадження.

2.9. Згідно мотивувальної частини оскаржуваної постанови, підставою для закінчення виконавчого провадження стало те, що відділом примусового виконання рішень було виконано всі можливі дії по стягненню боргу з боржника (примусового виконання рішення), передбачені Законом України «Про виконавче провадження», в т.ч. шляхом стягнення штрафу та направлення до правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення боржником, а тому на підстав ч.3 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

3.1. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та правомірно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, здійснивши необхідні заходи щодо своєчасного, повного і належного виконання виконавчого документа.

IV. Касаційне оскарження

4. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

4.1. Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач зазначає, що при винесенні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 286/1810/17 (з врахуванням висновків Верховного Суду, наведених, серед інших, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а та від 07 серпня 2019 року у справі № 378/1033/17), згідно з яким, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. При цьому, безпідставним є висновок апеляційного суду про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (винесення постанов про накладення на боржника штрафу та надіслання подання про вчинення злочину) є належними та достатніми заходами виконання судового рішення.

4.2. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

5. У відзиві на касаційну скаргу, відповідач посилається на те, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягають скасуванню.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

6. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

7. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8. За визначенням, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

9. Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

10. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

11. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону № 1404-VIII).

12. За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

13. За приписами частини 1 статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

14. Частиною першою статті 63 Закону № 1404-VIII встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

15. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону № 1404-VIII).

16. Відповідно до частини третьої статті 63 Закону № 1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

VI. Позиція Верховного Суду

17. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

18. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

19. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

20. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

21. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

22. Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

23. Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

24. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

25. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

26. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

27. Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

28. З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин слідує, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу та перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

29. Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

30. Водночас Верховний Суд зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

31. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року в справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

32. За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

33. Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

34. Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

35. Крім того, суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

36. Частиною 3 статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п.1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (п.10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (п.22).

37. Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.

38. Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди відмовляючи в задоволенні позову дійшли висновку, що державним виконавцем здійснено належні заходи, в межах наявних у нього повноважень, для повного та своєчасного виконання судового рішення у справі №461/7737/17.

39. Водночас слід зауважити на безпідставності висновків судів попередніх інстанцій про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу та надіслання подання про вчинення злочину) є належними та достатніми заходами виконання судового рішення. У свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

40. При касаційному розгляді враховано висновки Верховного Суду, наведені, серед інших, у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 750/9782/16-а, від 07 серпня 2019 року у справі № 378/1033/17 та від 04 вересня 2019 року у справі № 286/1810/17.

41. Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про законність оскаржуваної постанови.

42. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання провести виконавчі дії, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки в межах позовного провадження за правилами адміністративного судочинства суд не може зобов`язувати орган державної виконавчої служби виконувати судове рішення, постановлене в іншій адміністративній справі шляхом ухвалення нового судового рішення з цього приводу. Враховуючи приписи частини 1 статті 41 Закону № 1404-VIII скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №57907803 від 16 серпня 2019 року матиме наслідком відновлення виконавчого провадження.

43. З огляду на викладене, враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправними дій головного державного виконавця по закінченню виконавчого провадження та визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №57907803 від 16 серпня 2019 року, Верховний Суд вважає за необхідне рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у вказаній частині скасувати, прийнявши в цій частині нову постанову, якою задовольнити цю позовну вимогу. В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

44. Статтею 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

VIІ. Судові витрати

45. За приписами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

46. Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

47. Відповідно до матеріалів справи, за подання адміністративного позову до суду першої інстанції, за подачу апеляційної скарги та касаційної скарги на судові рішення попередніх інстанцій позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 3457,80 грн (768,40 грн + 1152,60 грн + 1536,80 грн).

48. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, судові витрати мають бути присуджені на користь позивача пропорційно частині задоволених позовних вимог, що становить 2636,85 грн.

Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу адвоката Стасишин Тетяни Володимирівни, як представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 461/6978/19 в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправними дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни по закінченню виконавчого провадження ВП №57907803; визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни про закінчення виконавчого провадження №57907803 від 16 серпня 2019 року з примусового виконання виконавчого листа №461/7737/17, виданого Галицьким районним судом м. Львова 05 грудня 2018 року - скасувати, прийнявши в цій частині нову постанову, якою задовольнити цю позовну вимогу.

3. Визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни по закінченню виконавчого провадження ВП №57907803.

4. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Ірини Євгенівни про закінчення виконавчого провадження №57907803 від 16 серпня 2019 року з примусового виконання виконавчого листа №461/7737/17, виданого Галицьким районним судом м. Львова 05.12.2018 року.

5. В іншій частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 461/6978/19 залишити без змін.

6. Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (пл. Шашкевича, 1, м. Львів, 79000, ) понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2636 (дві тисячі шістсот тридцять шість) гривень 85 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

О.В. Калашнікова
М.В. Білак

О.А. Губська ,
Судді Верховного Суду