Справа № 120/3328/20-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 жовтня 2020 р. Справа № 120/3328/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийнятого відповідачем рішення, оформленого протоколом засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №8 від 17.01.2020, в частині призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки позивач вважає, що має право на отримання грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Ухвалою від 20.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що на час первинного встановлення позивачу інвалідності вже діяла правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком. Оскільки, згідно довідки МСЕК Серії 12ААА №584082 від 01.02.2017 первинно ІІ група інвалідності позивачу встановлена в зв`язку з проходженням військової служби, а зміна підстав встановлення інвалідності згідно довідки МСЕК Серії 12ААБ №634515 від 29.11.2019, відбулась після спливу двох років, ОСОБА_1 втратив право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі. В підтвердження своєї позиції відповідач зіслався на правову позицію висвітлену Верховним Судом у постанові від 15.07.2020 по справі №240/10153/19.

28.08.2020 до суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній висловив свою незгоду доводами сторони відповідача, додатково, окрім мотивів наведених у позовній заяві звернув увагу на те, що в грудні 2019 року він вперше звернувся до відповідача з метою реалізації встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІ групи, в зв`язку з захворюванням пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням ВЛК №2 1120 ОВГ (свідоцтво про хворобу №707/8 від 08.09.1988) встановлено, що виявлені у позивача захворювання отримані в період проходження військової служби (а.с. 41-42).

19.01.2017, під час первинного огляду МСЕК, позивачу встановлено 2 групу інвалідності, із зазначенням причини інвалідності: захворювання, ТАК, отримане в період проходження військової служби, про що видано довідку Серії 12 ААА №584062 від 01.02.2017 (а.с. 31).

Також, згідно витягу з Протоколу №356 від 18.10.2019 11 Регіональної військово-лікарської комісії рішення ВЛК №2 1120 ОВГ (свідоцтво про хворобу №707/8 від 08.09.1988) скасовано, встановлено, що частина захворювань позивача, Так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 24).

26.11.2019, під час повторного огляду МСЕК, позивачу встановлено 2 групу інвалідності, із зазначенням причини інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, про що видано довідку Серії 12 ААБ №634515 від 29.11.2019 (а.с. 32).

Також, як вказує позивач та не заперечується відповідачем, в грудні 2019 року, з метою отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням 2-ої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивач вперше подав до Вінницького ОВК документи, які були скеровані до Міністерства оборони України, для їх розгляду та прийняття рішення про виплату відповідної допомоги або відмову у її виплаті.

Згідно Витягу з протоколу засідання комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.01.2020 за №8 позивачу було призначено одноразову грошову допомогу у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2017, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Разом з тим, позивач з таким рішенням не погодився, оскільки вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до статті 41 вказаного Закону виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною першою статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-XII) встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 цього Закону порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Згідно з пунктом 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Зі змісту довідки МСЕК серії 12ААА № 584062 від 01.02.2017 слідує, що позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, отриманим в період проходження військової служби, з 19.01.2017 (дата огляду).

З огляду на це, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, на підставі довідки МСЕК серії 12ААА № 584062 від 01.02.2017.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 25 травня 2018 року у справі № 729/426/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 74330093) та від 20 червня 2018 року у справі №806/750/16 (реєстраційний номер в ЄДРСР 74870879).

Відповідно до пунктів 4 та 5 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції від 01.01.2017, яка діяла на момент первинного встановлення інвалідності позивачу) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Аналогічним чином врегульовано питання отримання одноразової грошової допомоги й підпунктами 1, 2 пункту 6 Порядку №975.

З аналізу наведених положень слідує, що умови набуття особою права на призначення та виплати одноразової грошової допомоги, а також розмір відповідної допомоги розрізняються залежно від її статусу та виду військової служби, яку проходила особа під час отримання поранення (контузії, травми або каліцтва) чи захворювання або настання нещасного випадку.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що зміст наявного в матеріалах справи витягу з протоколу засідання 11 Регіональної ВЛК №356 від 18.10.2019 засвідчує, що захворювання позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Також судом встановлено, що вказаним протоколом 11 Регіональної ВЛК №356 від 18.10.2019, у зв`язку з встановленням помилковості попередньо визначеного причинного зв`язку захворювання позивача скасовано постанову про причинний зв`язок захворювання згідно свідоцтва про хворобу №707/8 виданого 08.09.1988 ВЛК №2 1120 ОВГ.

З огляду на помилковість попередньо визначеного причинного зв`язку захворювання позивача, та з врахуванням висновків протоколу засідання 11 Регіональної ВЛК №356 від 18.10.2019, під час повторного огляду МСЕК, позивачу встановлено 2 групу інвалідності, із зазначенням причини інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, про що видано довідку Серії 12 ААБ №634515 від 29.11.2019

Таким чином, з прийняттям вказаної Довідки МСЕК відновлено порушене право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у розмірах встановлених п. б) частини 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції від 01.01.2017, яка діяла на момент первинного встановлення інвалідності позивачу)

Водночас, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомогу у зазначеному розмірі відповідач застосував положення абз. 2 ч. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якою визначено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Також, саме на відповідну правову норму відповідач покликався у відзиві на позовну заяву обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного у даній справі рішення.

Разом з тим, суд відповідні доводи сторони відповідача оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Зокрема, частина 4 вказаної статті Закону встановлює, що у випадку якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Аналіз наведеної норми права дає змогу стверджувати, що наведений у даній статті дворічний строк застосовується до правовідносин пов`язаних з отриманням одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, з урахуванням раніше виплаченої суми, за умови якщо у зазначений строк особа з інвалідністю (з втратою працездатності), скориставшись своїм правом на отримання допомоги, набула право на отримання відповідної допомоги у більшому розмірі. При цьому, в даному випадку законодавець чітко передбачив, що за наведених обставин виплата особі з інвалідністю (з втратою працездатності) одноразової грошової допомоги проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми

В даному випадку судом встановлено, та не заперечується відповідачем, що після встановлення позивачу в січні 2017 року групи інвалідності, він не скористався своїм правом на отримання одноразової грошової допомоги, проте, внаслідок уточнення ВЛК причин захворювання, що спричинило настання інвалідності, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі. Лише після внесення виправлень до причин захворювання, що спричинило настання інвалідності позивач, з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, звернувся до відповідача із заявою щодо її нарахування та виплати.

За наведених обставин, суд вважає помилковим застосування відповідачем при визначенні розміру належної до виплати позивачу одноразової грошової допомоги приписів абз. 2 ч. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", адже дії щодо реалізації свого права на отримання відповідної допомоги позивач вчинив вперше з дня встановлення йому групи інвалідності.

При цьому, суд враховує, що зміна причин настання інвалідності відбулась з незалежних від позивача обставин, та свідчить про те, що відповідні причини мали місце й на час первинного встановлення позивачу групи інвалідності, однак не знайшли своє відображення в Довідці МСЕК від 01.02.2017, оскільки скасування постанови ВЛК №2 1120 ОВГ (свідоцтво про хворобу №707/8 від 08.09.1988) із прийняттям нового рішення про причини захворювання ОСОБА_1 , відбулось вже після прийняття МСЕК відповідної довідки.

Також визначаючись щодо правомірності застосування до спірних правовідносин визначеного абз. 2 ч. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дворічного строку, суд враховує практику ЄСПЛ.

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації: « 1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, де і хто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Дискримінація у даному випадку проявляється у тих обставинах, що особа, якій під час первинного огляду встановлена інвалідність (або менший відсоток втрати працездатності), та яка пройшла повторний огляд на протязі дворічного строку, яким встановлено інвалідність вищої групи (або більший відсоток втрати працездатності) внаслідок хвороби, пов`язаної із проходженням військової служби має право на одноразову грошову допомогу, а яка за тих самих обставин, внаслідок тих чи інших причин пропустила дворічний строк - не має.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок виконання обов`язків ві`ськової служби.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства" ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Суд також зауважує, що керуючись принципом верховенства права, суд повинен розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості та спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

З огляду на викладене, враховуючи Європейську правову доктрину щодо понять «існуюче майно», «виправдані очікування», «актив», а також «законні сподівання» в отримання права власності, вироблену Європейським судом з прав людини, суд вважає, що твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення йому інвалідності, є помилковими.

Інших підстав для не виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі встановленому пунктом б) частини 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції від 01.01.20107, яка діяла на момент первинного встановлення інвалідності позивачу) відповідач, мотивуючи підстави прийняття оскаржуваного рішення, у відзиві на позовну заяву не навів.

При цьому суд зазначає, що встановлення 2-ої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, є підставами для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі передбаченому частиною першою статті 16-2 Закону №2011-XII, а саме в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено другу групу інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум одноразової грошової допомоги.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, п.25 рішення Міністерства оборони України про призначення позивачу одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2017, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.01.2020 за №8 є протиправним.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п.25 рішення Міністерства оборони України про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2017, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.01.2020 за №8.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2017 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Міністерство оборони України (Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168, )

Повний текст рішення складено 05.10.2020.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна