Справа № 640/13337/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Відповідач, УПСЗН Голосіївської РДА) про:

- визнання протиправним та скасування рішення УПСЗН Голосіївської РДА про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини;

- зобов`язання УПСЗН Голосіївської РДА призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при народженні ОСОБА_2 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової участі заявника при поданні документів для отримання допомоги, а тому відмова в її призначенні з цих підстав є протиправною. Крім того, суд підкреслив, що допомога при народженні дитини є допомогою самій дитині, а не її батькам, а відтак, з метою повного та всебічного захисту прав Позивача необхідно зобов`язати Відповідача призначити та виплатити спірну допомогу.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положеннями Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» не передбачено можливості подання заяви про отримання допомоги при народженні дитини через представника. Крім того, зазначає про неправильність застосування судом до спірних правовідносин положень ст. 13 згаданого Закону, оскільки вона виключена з 27.03.2014 року. Окремо звертає увагу на неможливості врахування при вирішенні даного спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.02.2018 року у справі №591/610/16-а, оскільки вона стосується інших правовідносин.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.10.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що всупереч вимог чинного законодавства Відповідачем відмовлено у призначенні Позивачу допомоги при народженні дитини за наслідками розгляду заяв, поданих як через представника, так і засобами поштового зв`язку. Наголошує, що Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1751, передбачено можливість надсилання заяв до органів соціального захисту населення. Звертає увагу, що зміст оскаржуваного Відповідачем судового рішення свідчить про помилковість посилання Окружного адміністративного суду міста Києва на статтю 13 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». Стверджує, що рішення Верховного Суду, позицію якого застосовано судом першої інстанції, відповідає обставинам цієї справи.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою України та на момент виникнення спірних правовідносин перебувала у Франції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 15-16), яка згідно довідки Посольства України у Французькій Республіці від 30.09.2018 року № 61215-536-4020/6 зареєстрована громадянкою України (а.с. 17).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з тим, що Позивач перебуває за кордоном та не має можливості з`явитися особисто до органів соціального захисту населення, з метою забезпечення прав на соціальний захист у відповідності до діючого законодавства України, через уповноважену особу 12.06.2019 року звернувся до Відповідача із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини, до якої було додано визначені чинним законодавством документи (а.с. 35-49).

Водночас, листом від 26.06.2019 року № 100/06-7145 УПСЗН Голосіївської РДА повідомлено представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про відмову у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини, оскільки документи не надані представником особисто (а.с. 22).

Крім іншого, 14.06.2019 року ОСОБА_1 направила Відповідачу засобами електронного зв`язку заяву щодо призначення допомоги при народженні дитини з доданим до неї пакетом документів (а.с. 57-71), однак листом УПСЗН Голосіївської РДА від 03.07.2019 року № 100/06-7411 її було повідомлено про відмову в її призначенні з аналогічних підстав (а.с. 23).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з приписів ст. ст. 1, 10, 11, 13 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон), Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1751 (далі - Порядок №1751), Інструкції щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.09.2006 року №345 (далі - Інструкція №345), а також з урахування постанови Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №591/610/16-а, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки обов`язкової вимоги особистого звернення одного з батьків для отримання допомоги при народженні дитини чинне законодавство не містить.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Положеннями ст. 11 Закону передбачено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.

Даний перелік документів є вичерпним.

Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини.

Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

У частині 4 статті 1 Закону закріплено, що Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 10 Порядку №1751 допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

Пунктом 11 указаного Порядку №1751 передбачено, що для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається: 1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред`явленням оригіналу).

Заява, зазначена у підпункті 1 цього пункту, може бути подана в електронній формі (з використанням засобів телекомунікаційних систем, через офіційний веб-сайт Мінсоцполітики або інтегровані з ним інформаційні системи органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, зокрема з використанням кваліфікованого електронного підпису) структурному підрозділу з питань соціального захисту населення. В такому разі факт народження дитини на території України підтверджується за інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, отриманою шляхом електронної взаємодії у порядку, встановленому Мінсоцполітики та Мін`юстом. У разі надходження надісланої з використанням засобів телекомунікаційних систем заяви без кваліфікованого електронного підпису громадянина орган соціального захисту населення повідомляє заявнику, що допомога при народженні дитини призначається лише після підписання у місячний строк зазначеної заяви. У разі непідписання заяви у зазначений строк подається нова заява.

Жінки, які мають зареєстроване місце проживання на території України і народили дитину під час тимчасового перебування за межами України, подають видані компетентними органами країни перебування і легалізовані в установленому порядку документи, що засвідчують народження дитини, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

У свою чергу, пунктом 43 Порядку №1751 передбачено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, особисто.

За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення зазначеної допомоги, але за станом здоров`я або з інших поважних причин (догляд за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років тощо) не може особисто зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.

Працівники дипломатичної служби та члени їх сімей, які перебувають у довготерміновому відрядженні, особисто подають письмову заяву та необхідні документи для призначення допомоги при народженні дитини, які надсилаються до органу соціального захисту населення за місцем реєстрації заявників.

Документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає і виплачує державну допомогу, протягом десяти днів з дня подання заяви.

У разі подання заяви в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису про призначення допомоги при народженні дитини така допомога призначається не пізніше ніж наступного робочого дня після отримання заяви органом соціального захисту населення.

Про призначення державної допомоги сім`ям з дітьми чи про відмову в її призначенні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і виплачує зазначену допомогу, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом п`яти днів після прийняття відповідного рішення.

При цьому, в силу п. 44 Порядку №1751 у разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє заявника, які документи мають бути подані додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше ніж протягом одного місяця з дня одержання зазначеного повідомлення, днем (місяцем) звернення за призначенням допомоги вважається день (місяць) прийняття або відправлення заяви.

Отже, результати аналізу у своєму взаємозв`язку положень п. п. 10, 11 та 43 Порядку №1751 дають підстави для безумовного висновку, що законодавством передбачено можливість подання заяви про призначення допомоги при народженні дитини як особисто, так і в електронній формі. При цьому приписи Порядку №1751 також допускають можливість надсилання документів до уповноваженого органу соціального захисту населення за місцем реєстрації заявника.

Крім того, як вірно підкреслив суд першої інстанції з посиланням на п. 2.1 Інструкції №345, яка 1 визначає порядок оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги в управліннях праці та соціального захисту населення районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, структурних підрозділах з питань праці та соціального захисту населення виконавчого органу міської, районної у місті ради (далі - Управління), які працюють в умовах як централізованої, так і децентралізованої виплати коштів призначеної соціальної допомоги, пільг та компенсацій (далі - допомога), у тому числі державна допомога сім`ям з дітьми (Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»), приймання заяви та документів для надання усіх видів соціальної допомоги здійснюється спеціалістом з прийому безпосередньо від заявника, його опікуна або іншої особи за відповідним дорученням, завіреним у встановленому порядку, у тому числі лікарем лікарняної установи, де перебуває заявник, у випадках, коли це передбачено чинним законодавством.

До того ж, форма заяви до органу соціального захисту населення, затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 21.04.2015 року №441, передбачає її заповнення заявником або його уповноваженим представником.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подавалася ОСОБА_1 як через представника безпосередньо до УПСЗН Голосіївської РДА, так і направлялася засобами поштового зв`язку до Відповідача, однак за наслідками їх розгляду у призначенні допомоги було відмовлено з аналогічних підстав - неподання такої заяви особисто. Водночас, жодних зауважень з приводу неповноти чи недостовірності поданих заявником документів уповноваженим органом висловлено не було.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що хоча норми ч. 1 ст. 6 Закону, на реалізацію якого прийнято Порядок №1751, і вказують на необхідність самостійного (особистого) подання заяви про призначення допомоги при народженні дитини, однак вони ж допускають можливість за наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров`я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, здійснювати збір зазначених документів органами, що призначають допомогу.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 591/610/16-а, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Таким чином, оскільки неможливість особистого звернення ОСОБА_1 до УПСЗН Голосіївської РДА із заявою про призначення допомоги при народженні дитини зумовлена об`єктивними причинами - перебуванням у Республіці Франція, а також зважаючи на відсутність законодавчої заборони звертатися із відповідною заявою через представника та передбаченням можливості подання такої заяви засобами електронного зв`язку, то судова колегія, зважаючи на необхідність найкращого забезпечення інтересів дитини, погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність рішення Відповідача про відмову Позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини.

Відповідно до п. п. 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року справі №816/303/16.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

За таких обставин, зважаючи на те, що єдиною підставою відмови у призначенні допомоги при народженні дитини Відповідачем визначено подання заяви про її призначення не особисто, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що належним і повним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є зобов`язання УПСЗН Голосіївської РДА призначити та виплатити Позивачу грошову допомоги при народженні ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів погоджується з посиланням Апелянта на помилковість застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст. 13 Закону, яка виключена з нього 27.03.2014 року та взагалі не регулювала спірні правовідносини, однак вважає, що зазначення у мотивувальній частині судового рішення указаної правової норми не призвело до неправильного вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 07» жовтня 2020 року.