Справа № 160/6771/20
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року Справа № 160/6771/20
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання дій протиправними, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, в якій позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:
- визнати дії посадових осіб Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області щодо стягнення плати за копіювання та друк при наданні інформації, що становить суспільний інтерес, протиправними.
- зобов`язати Межиріцьку сільську раду Павлоградського району Дніпропетровської області відшкодувати завдану ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шкоду в розмірі 2084,00 (дві тисячі вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, яка складається з матеріальної шкоди в розмірі 1084 (одна тисяча вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, а також моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.
- стягнути з Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати по справі, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 1681,60 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2800,00 (дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Межиріцькою сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області порушено право позивача на отримання публічної інформації, оскільки неправильно розтлумачено норму ч. 2 ст.21 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме за результатами розгляду запиту органом місцевого самоврядування невірно розраховано вартість фактичних витрат на копіювання та друк та не надано безкоштовно перших десять сторінок запитуваного документу, що призвело до завдання позивачу матеріальних втрат та моральних страждань.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року відкрито провадження в адміністративній справі.
Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
23.07.2020р. до суду надійшов відзив на адміністративний позову, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування правової позиції зазначає, що Рішенням Межиріцької сільської ради № 598-16/VII від 14.08.2019 року Затверджено Порядок та розміри відшкодування фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитами на інформацію, яким передбачено надання безкоштовної інформації, якщо задоволення запиту передбачає виготовлення копій документів обсягом, що не перевищує 10 сторінок. Оскільки, відповідь на запитувану інформацію (копії розпоряджень) гр.. ОСОБА_1 становить 160 сторінок, йому було надіслано рахунок від 12.06.2020 року для здійснення оплати фактичних витрат на копіювання. Відповідач зазначає, що його дії відповідають приписам чинного законодавства.
Ухвалою суду від 30.07.2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі №160/6771/20 за позовом ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетроської області про визнання дій протиправними, стягнення матеріальної та моральної шкоди повернуто без розгляду.
Ухвалою суду від 07.09.2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі №160/6771/20 за позовом ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетроської області про визнання дій протиправними, стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишено без руху.
Ухвалою суду від 06.10.2020 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по справі №160/6771/20 за позовом ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетроської області про визнання дій протиправними, стягнення матеріальної та моральної шкоди повернуто без розгляду.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 04.06.2020 року на сайті Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської, для загального доступу, розміщено інформацію: «Проекти рішень 23 сесія», в якій міститься проект рішення Межиріцької сільської ради «Про затвердження розпоряджень сільського голови, прийнятих в міжсесійний період», яким пропонується сесії «затвердити розпорядження сільського голови, прийняті між 21 та 23 сесіями сьомого скликання Межиріцької сільської ради (перелік додається)», проект рішення має додаток, у якому міститься «Перелік розпоряджень сільського голови, прийнятих між 21 та 23 сесіями сьомого скликання сільської ради», але тексти самих розпоряджень сільського голови оприлюднено не було.
ОСОБА_1 було направлено до сільської ради запит на отримання публічної інформації від 5 червня 2020 року № 05-06/2/2020 з проханням про надання та надіслання йому поштою та електронною поштою копій розпоряджень сільського голови, прийнятих між 21 та 23 сесіями сьомого скликання сільської ради, згідно переліку, вказаному у запиті.
Запит було зареєстровано у сільській раді за вхідним № 577 від 09.06.2020 року.
Листом виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 12.06.2018 року № 212, позивача повідомлено, що сільська рада є дотаційною, тому технічної можливості відсканувати всі копії розпоряджень та фінансової (відправлення поштою) немає, запропоновано отримати інформацію особисто в приміщенні сільської ради. Оскільки копії запитуваної інформації перевищують 10 сторінок, до листа було додано рахунок від 12.06.2020 року для здійснення оплати фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію на суму 755,20 грн.
Не маючи можливості отримати копії документів, які містять публічну інформацію, позивач поїхав до с. Межиріч та сплатив рахунок на суму 755,20 грн. та банківську комісію у розмірі 15 грн., транспортні витрати (плата за бензин) склали 313,80 грн.
Наведені обставини зумовили звернення позивача до суду, оскільки позивач вважає, що протиправні дії відповідача щодо не оприлюднення публічної інформації змусили останнього нести значні матеріальні витрати та отримати моральні страждання.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, щодо часткового задоволення позову, з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, пов`язані з розглядом запитів до публічної інформації, регулюються Конституцією України, Законом України «Про доступ до публічної інформації», іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.
Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 р. № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Під запитом на інформацію розуміється, прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ст. 19 Закону № 2939-VI ).
Згідно ст.5 Закону № 2939-VI), доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.
Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.
Згідно зі ст.12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
У відповідності зі ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками є суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Пунктом 6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно ч.1 ст. 21 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 2 ст. 21 Закону № 2939-VI передбачено, що у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.
Відповідно до ч.3 ст. 21 Закону № 2939-VI розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.
Частина 4 ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачає, що при наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.
Виходячи зі змісту ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільно необхідною є інформація, яка є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Перелік такої інформації не є вичерпним та має встановлюватись в кожному конкретному випадку, залежно від конкретних обставин справи суб`єктом застосування цієї правової норми.
В результаті аналізу змісту рішень, прийнятих на позачерговій сесії Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, які оприлюднені на офіційному сайті сільської ради, судом встановлено, що в цих рішеннях міститься інформація про затвердження міської програми щодо цивільного захисту населення; інформація щодо затвердження програми по фінансуванню громадських робіт у с. Межрицьк та програми фінансової підтримки; про затвердження протоколу засідання постійної комісії з питань планування бюджету; про затвердження переліку об`єктів міської комунальної власності, що підлягають приватизації у 2020 році; про запобігання поширенню на території Межирицької ОТГ коронавірусу; про призупинення роботи комунальних закладів; про попередження травматизму під час дії карантину; про призначення керівника штабу ліквідації наслідків НС; про продовження карантину через поширення коронавірусу; про організацію роботи та освітнього процесу під час карантину тощо; про затвердження проектно-кошторисної документації на запобігання виникненню надзвичайної ситуації техногенного та природного характеру; про затвердження проектно-кошторисної документації капітального ремонту адмінприміщення; про внесення змін до раніше прийнятого рішення щодо надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації із зміною цільового призначення земельної ділянки; та ін.
Враховуючи те, що розпорядження сільської ради містять інформацію щодо заходів попередження поширення коронавірусу, щодо заходів обмеження на час дії карантину, фінансування громадських робіт, планування та виконання бюджету, тарифів на житлово-комунальні послуги для населення, переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації із зміною цільового призначення земельної ділянки та ін., суд вважає, що така інформація є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення, а тому відповідач зобов`язаний був надати її згідно інформаційного запиту позивача без стягнення плати за копіювання та друк.
Суд вважає, що відповідач не довів суду правомірність своїх дій, в той час, як доводи позивача про те, що запитувана інформація становить суспільний інтерес є обґрунтованими.
За таких обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в цій частині.
Разом з тим, суд не може вважати обґрунтованими вимоги про стягнення витрат на транспортні затрати позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Межиріцької сільської ради № 80-4/VII від 29.12.2017 року ОСОБА_1 входить до складу виконавчого комітету Межиріцької сільської ради та мав змогу ознайомитись або отримати запитувану інформацію 25 червня 2020 року за місцем роботи.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн. відшкодування завданої протиправними діями моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.
За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити насамперед: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди.
Однак позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями або бездіяльністю Межрицької сільської ради йому заподіяно моральну шкоду, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою; яким чином позивач оцінив заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду і самою шкодою.
За таких обставин, заявлені позивачем вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Інші доводи представників сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.
Щодо строку розгляду справи.
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що обґрунтованість тривалості провадження завжди повинна оцінюватися в світлі обставин справи з посиланням на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади а також те, що було головним для заявника в спорі.
Розглянута справа є важливою для позивача та вимагала від суду особливої ретельності, чим обумовлена тривалість її розгляду.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У зв`язку із викладеним, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 1143,49 грн. (302,69+840,80) підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.
Відносно вимоги ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2800 грн., то суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для її задоволення, зважаючи на наступне.
Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповідно до статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.
Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті - це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участю особи, яка надавала правову допомогу, та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.
В свою чергу, документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.
В обґрунтування заявлених витрат позивач надав копії наступних документів: договору про надання правової допомоги № 17/06/2020 від 17.06.2020 року; завдання 17/06 до договору про надання правової допомоги № 17/06/2020; акту приймання-передачі послуг № 18/06/2020 до договору про надання правової допомоги № 17/06/2020; рахунку № 18/06 до договору про надання правової допомоги № 17/06/2020; квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 19.06.2020 року.
Зокрема, як встановлено судом, ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, відповідно до свідоцтва 0930 від 06.04.2000, що видане Дніпропетровською обласною КДКА, тобто має певні знання в галузі права, особисто підписав та подав позовну заяву.
Судом встановлено, що з метою отримання вищеозначеної правової допомоги ОСОБА_1 (Клієнт) на користь АО «Бірюк, Мігульов і партнери» (Адвокат) сплачено грошові кошти у сумі 2800 грн., про що свідчить наявна в матеріалах справи належним чином засвідчена копія прибуткового касового ордеру № 1 від 19.06.2020 року.
Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є одним із засновників Адвокатського об`єднання Бірюк, Мігульов і партнери» та володіє 50% розміру статутного капіталу.
Тобто фактично ОСОБА_1 просить стягнути витрати на правову допомогу, яку останній сплатив Адвокатському об`єднанню Бірюк , Мігульов і партнери», в якому він є одним із засновників.
Між тим, суд вважає за доцільне наголосити, що незважаючи на порядок визначення у вищезазначених документах розміру гонорару адвоката, суд для обчислення суми компенсації витрат повинен керуватись вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011року №4191-VI (зі змінами та доповненнями), котрим визначено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Судом встановлено, що положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено відшкодування витрат за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Водночас, підготовка позову, надання консультацій, вивчення документів по справі в цілому під вказаний перелік не підпадає, а тому не підлягає компенсації згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
Таким чином, з урахуванням того, що судом, відповідно до положень ч.9 ст.205 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження, а також беручи до уваги те, що підготовка позову, надання консультацій, вивчення документів по справі в цілому не підпадають під перелік витрат на правову допомогу в контексті положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд дійшов висновку щодо відсутності законодавчо передбачених підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області витрат на правову допомогу у розмірі 2800 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 5,72, 77,241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-
Визнати дії посадових осіб Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області щодо стягнення плати за копіювання та друк при наданні інформації, що становить суспільний інтерес, протиправними.
Зобов`язати Межиріцьку сільську раду Павлоградського району Дніпропетровської області відшкодувати завдану ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шкоду в розмірі 755 (сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 20 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати по справі, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 1143 (одна тисяча сто сорок три) грн. 49 копійок.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2800,00 (дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок,- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 06.10.2020 року.

Суддя О.М. Неклеса