Справа № 824/889/16-а
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/889/16-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк О.В.

Суддя-доповідач - Іваненко Т.В.

01 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Іваненко Т.В.

суддів: Граб Л.С. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року (місце прийняття ухвали - м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Чернівецького апеляційного суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

20 квітня 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року у справі №824/889/16-а, в якій просив скасувати постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 17.03.2017, залишену без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2018 та постановою Верховного суду від 12.02.2020 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку за виключними обставинами та ухвалити нову постанову, якої задовольнити позовні вимоги та стягнути з Чернівецького апеляційного суду 316800 грн одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом у відставку, відповідно до довідки №06-12/18/17 від 08.02.2017, за рахунок коштів бюджетної програми 05501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», передбаченої ст. 136 Закону України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року у справі №824/889/16-а відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заявником подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про перегляд рішення суду за виключними обставинами, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі заявник вказав на необґрунтованість висновку суду першої інстанції, що встановлення Конституційним Судом неконституційності окремого положення Закону, застосованого при вирішенні справи дає лише право на перегляд судового рішення за виключними обставинами і не є беззаперечною обставиною, за наявності якої суд зобов`язаний ухвалити судове рішення на користь особи, яка звертається із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами. При цьому, суд не послався на законодавство, яке б вказувало, що саме в такий спосіб повинні діяти суди про розгляді справ даної категорії.

Позивач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, 25.09.2020 до суду надійшло клопотання, в якому ОСОБА_1 просить розгляд справи провести за його відсутності.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

29.09.2020 до суду надійшло клопотання від Чернівецького апеляційного суду за підписом голови суду В.Т. Марчука, в якому просить розгляд справи проводити без участі представника Чернівецького апеляційного суду.

29.09.2020 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Держаної судової адміністрації України, в якому представник відповідача просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17.07.2020 та постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 17.03.2017 у справі №824/889/16-а без змін.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу ДСА України вказує, що суддям, які виходили у відставку з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року, виплата вихідної допомоги законодавством не передбачалася. На думку відповідача, посилання позивача як на виключну обставину на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 є безпідставним, оскільки положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VII втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. За змістом статті 152 Конституції України, як зазначає відповідач, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для відносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення справи, жоден з учасників справи в судове засідання не з`явився, то колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 21.06.1982 року ОСОБА_1 був обраний суддею Кельменецького районного народного суду Чернівецької області.

30.05.1994 року ОСОБА_1 прийняв присягу судді. 15.07.1999 року позивач обраний суддею Чернівецького обласного суду безстроково.

16.06.2016 року суддя Апеляційного суду Чернівецької області ОСОБА_1 звернувся з заявою до Вищої ради юстиції, Верховної Ради України про звільнення з посади судді у зв`язку з виходом у відставку.

08.09.2016 року Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» №1515-VIІІ, у зв`язку з поданням заяви про відставку звільнено ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку.

Наказом Голови Апеляційного суду Чернівецької області 15.09.2016 року № 05-02/161-к відповідно до статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VІІІ), ОСОБА_1 відраховано зі штату Апеляційного суду Чернівецької області 22 вересня 2016 року №1515-VIІІ «Про звільнення суддів».

Разом з тим, при звільненні з посади судді ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена вихідна допомога. Дана обставина не заперечується сторонами по справі.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Чернівецької області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суди посилалися на відсутність правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку, оскільки на момент його звільнення така допомога законодавчо не була передбачена.

На час звільнення позивача з посади судді у відставку (08.09.2016) ст. 136 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла на момент спірних правовідносин, була виключена відповідно до положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», тому правові підстави для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги відсутні.

У зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення №2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 року у справі № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) щодо неконституційності положення пп. 1 п. 28 розд. ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким було виключено ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, позивач звернувся до суду із заявою про перегляд постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2017 року за виключними обставинами.

Відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції виходив із того, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не впливає на правильність висновків суду під час ухвалення постанови про перегляд якої просив позивач.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги заявника при зверненні до суду на час ухвалення рішення (17.03.2017) по своїй суті є відмінними від вимог заяви про перегляд рішення за виключними обставинами, як змістовно, так і в частині розміру вихідної допомоги, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 361 КАС України є додатковою підставою для відмови в задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, з огляду на таке.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з п. 1 ч.5 ст. 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Зі змісту ч. 6 ст. ст. 361 КАС України вбачається, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Отже, за змістом ст. 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За наслідками розгляду заяви по суті суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі виникли 16.06.2016, тобто з дати прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

На час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01.04.2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року виключено статтю 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 року у справі № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким було виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15.04.2020 року.

Згідно з положеннями ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, положення пп. 1 п. 28 розд. ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII залишаються чинними станом як на дату звільнення позивача з посади судді, так і станом на дату прийняття Чернівецьким окружним адміністративним судом рішення від 17.03.2017 у справі № 824/889/16-а.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не впливає на спірні правовідносини, оскільки останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного суду від 23.01.2019 р. у справі № 820/2462/17, від 23.01.2019 р. у справі № 820/2462/17, від 25.07.2019р. у справі № 804/3790/17, від 23.12.2019 р. у справі № 814/1274/17, від 30.04.2020 р. у справі № 826/15692/16.

З урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тож, на підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає вірними висновок суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

В даній справі судом встановлено, що у національному законодавстві на момент прийняття постанови Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 про звільнення позивача з посади судді, норми статті 136 Закону №2453-VI, які передбачали виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, отже, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ч. 2 ст. 328 КАС України.

Головуючий Іваненко Т.В.

Судді Граб Л.С. Сторчак В. Ю.