Справа № 240/10112/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10112/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

30 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Паламарчука О.В.

представника відповідача - Стасюк І.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового утримання за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області №675 від 06.06.2019 стосовно накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Житомирській області №89 о/с від 07.06.2019 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах поліції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції Олевського відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи протиправність оскаржуваних наказів, позивач відзначив факт відсутності встановлення обвинувальним вироком його винуватості у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального Кодексу України, що відповідно до вимог закону могло бути єдиною підставою для звільнення його зі служби в поліції та притягнення до відповідальності. Затримання та повідомлення про підозру у кримінальному провадженні, на переконання позивача, не свідчить про вчинення дисциплінарного проступку та порушення Присяги працівника поліції.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, як відзначено апелянтом, у ході проведення службового розслідування факт вчинення позивачем кримінального правопорушення не досліджувався, оскільки комісією було надано оцінку виключно діям позивача в частині допущення порушення службової дисципліни, а звільнення відповідача мало місце виключно у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення. Також, відповідач відзначає помилковість висновків суду першої інстанції щодо поважності причини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки надані заявником докази жодним чином не підтверджують факт наявності обставин, які були об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення особою відповідних дій.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи відповідача та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. При цьому, позивач посилається на правильну оцінку судом першої інстанції матеріалів службового розслідування, внаслідок чого судом зроблено обгрунтований висновок про незастосування відповідачем достатніх правових інструментів для вчинення оскаржуваних дій.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечили, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з лютого 2018 року ОСОБА_1 проходив службу на посаді дільничного офіцера поліції Олевського відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області №84 о/с від 30.05.2019 року позивача відсторонено від посади та виконання службових обов`язків на період проведення службового розслідування (а.с.57).

Разом з тим, ухвалою Хмельницького міськрайоннного суду Хмельницької області від 06.06.2019 позивача відсторонено від посади дільничного офіцера поліції Олевського відділення поліції Коростенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області до 26.07.2019 у зв`язку з перебуванням з 31.05.2015 в статусі обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000205, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України (а.с.10).

Згодом, ухвалою Хмельницького міськрайоннного суду Хмельницької області від 24.07.2019 відсторонення позивача від займаної посади продовжено до 29.09.2019 (а.с. 11).

На підставі винесеного ГУ Національної поліції України в Житомирській області наказу №670 від 30.05.2019 посадовими особами проведено службове розслідування за фактом внесення відомостей до ЄРДР №0000205 від 21.03.2019 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, за результатами якого складено висновок про вчинення дисциплінарного проступку позивачем.

В подальшому наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області № 675 від 06.06.2019 прийнято рішення про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с.89-91).

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області № 89 о/с від 07.06.2019 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Не погоджуючись із вказаними наказами відповідача та вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виключно у разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду відносно позивача, у відповідача могли б бути усі правові підстави для прийняття наказу і можливого звільнення позивача із служби в поліції. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що жодних доказів, які б свідчили про недотримання позивачем положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського в матеріалах службового розслідування немає. Кожне з порушень повинно бути доведено та підкріплено відповідними доказами, при цьому наявність лише загального посилання не доводить наявність такого порушення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та, надаючи оцінку доводам та вимогам апеляційної скарги в призмі приписів ст. 308 КАС України, відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до змісту статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Приписами частини першої статті 62 Конституції України обумовлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України Про Національну поліцію №580-VIII від 02 липня 2015 року (Закон №580).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №580 у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону №580 поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною 1 ст. 18 Закону №580 визначені основні обов`язки поліцейського, зокрема поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Різновиди відповідальності поліцейських передбачені ст. 19 Закону №580, де визначено, що в разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (Дисциплінарний статут).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1 Дисципланірного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників. Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Статтею 11 Дисциплінарного статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст. 12 Дисциплінарного статуту).

При цьому, ст. 13 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Згідно зі ч. ч. 1-4 ст. 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч. 10 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до ст. 18 Дисциплінарного статуту під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

- надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються;

- подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи;

- ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, Законами України "Про захист персональних даних", "Про державну таємницю" та іншими законами;

- подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування;

- користуватися правничою допомогою.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень. Факт такої відмови фіксується шляхом складення акта, що підписується членом дисциплінарної комісії, присутнім під час відмови, та іншими особами, присутніми під час відмови.

Так, на виконання вимог Дисциплінарного статуту наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року №893 затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України (Порядок №893), зареєстрований у Міністерстві юстиції України 28.11.2018 року за №1355/32807.

Згідно п. 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

У наказі про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії визначаються голова та члени дисциплінарної комісії, зазначається підстава проведення службового розслідування, а також прізвище, ім`я, по батькові, посада поліцейського, стосовно якого воно проводитиметься (у разі якщо на час призначення службового розслідування це відомо) (п. 4 розділу ІІ Порядку).

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися від надання пояснень. (п. 3 розділу IV Порядку).

Відповідно до п. 7 розділу IV Порядку кожна посадова особа поліції відповідно до своїх повноважень зобов`язана сприяти проведенню службового розслідування.

Відмова поліцейського або іншої посадової особи поліції надавати пояснення про обставини, які є предметом службового розслідування, крім відмови давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України, а також надання завідомо неправдивих пояснень є перешкоджанням проведенню службового розслідування.

Пунктом 1 розділу V Порядку визначено, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Згідно з ч. 3 ст. 19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Так, встановлені обставини та матеріали справи свідчать про те, що підставою для звільнення позивача зі служби стало те, що відносно нього порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наказом т.в.о. начальника ГУНП у Житомирській області №670 від 30.05.2019 призначено службове розслідування, в тому числі, стосовно дільничного офіцера поліції сектору превенції Олевського відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП лейтенанта поліції ОСОБА_1 за фактом внесення відомостей до ЄРДР за №0000205 від 21.03.2019 (а.с.55).

В подальшому, за результатами вказаного розслідування, складено висновок від 06.09.2019 (а.с.14-22) в якому встановлено факт скоєння, в тому числі, старшим лейтенантом поліції ОСОБА_1 , дисциплінарного проступку, який виразився, як зазначено у висновку, у порушенні ними вимог п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» в частині недотримання Присяги поліцейського, п. 1 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України в частині бути вірним Присязі поліцейського, п. 3 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України в частині запобігати вчиненню правопорушень, п. 6 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України в частині утримання від дій, які підривають авторитет Національної поліції України, у зв`язку із чим, дисциплінарною комісією застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Так, під час проведення службової перевірки, встановлено, що за результатами проведення комплексу заходів та слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні, 21.03.2019 задокументовано факт отримання позивачем неправомірної вигоди від ОСОБА_2 у розмірі 2700 грн. за непроведення перевірок, не вжиття заходів реагування за наслідками їх проведення, не притягнення до кримінальної та адміністративної відповідальності під час здійснення підприємницької діяльності, яка полягає у купівлі-продажі, доставці лісо-пиломатеріалів (дров) на території Олевського району Житомирської області та випалювання деревного вугілля в урочищі «Осне», розташованого поблизу с.Варварівка Олевського району Житомирської області, у зв`язку із чим, 21.03.2019 слідчим управлінням Територіального управління Державного бюро розслідувань внесено відомості до ЄРДР №0000205 від 21.03.2019 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України.

31.05.2019 позивачу повідомлено про підозру у вчиненні вказаного правопорушення.

Як встановлено судовою колегією, станом на час розгляду даної справи судом першої інстанції кримінальне провадження №0000205 у відношенні позивача по обвинуваченню за ч. 3 ст. 368 КК України не розглянуто.

Також, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що факт наявності у висновку службового розслідування лише тих порушень, які інкримінуються позивачу у кримінальному провадженні №0000205, знайшов своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи. В даному випадку, жодних інших діянь та порушень позивача, які б були визначені Дисциплінарним Статутом, у висновку службового розслідування не зазначено, оскільки, як підтвердив представник відповідача в ході розгляду справи апеляційним судом, за результатами проведення службового розслідування останніх виявлено не було.

Таким чином, колегія суддів доходить до переконання про обгрунтованість позиції суду першої інстанції щодо безпідставності притягнення, в даному випадку ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби, оскільки виключно в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду відносно нього у відповідача будуть усі правові підстави для прийняття наказу про звільнення позивача із ГУ НП в Житомирській області.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що у межах перевірки дисциплінарною комісією факт вчинення позивачем кримінального правопорушення не досліджувався, а надавалась лише оцінка його діям у частині допущеного порушення службової дисципліни, оскільки ні в матеріалах справи, ні в ході її розгляду не підтверджено, які саме порушення, передбачені Дисциплінарним Статутом, були вчинені позивачем, окрім тих, що йому інкримінуються.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення позивачем строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, то судова колегія відзначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та не було спростовано в ході апеляційного перегляду справи, ухвалами слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01.06.2019 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Уповноважені особи ГУ Національної поліції в Житомирській області, маючи намір ознайомити позивача із оскаржуваними наказами за місцем його проживання, отримали відмову останнього, про що 07.06.2019 старшим інспектором ВІОС УКЗ ГУНП Медведєвим Р.Г. та інспектором ВІОС УКЗ ГУНП Яремчуком О.В. за місцем проживання позивача у присутності т.в.о. начальника Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП Зозулі О.М., начальника сектору превенції Олевського ВП Коростенського ВП ГУНП Ничипорчука А.В. було складено акт про відмову в ознайомленні із наказами (а.с.102).

Таким чином, уповноважені особи мали на меті ознайомити позивача із оскаржуваними наказами за місцем його проживання, що у свою чергу є порушенням норм Порядку №893, оскільки нормами такого порядку прямо передбачено виконання наказу про застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення шляхом його оголошення особі та його ознайомлення з таким наказом, безпосередньо за місцем проходження служби таким поліцейським.

Зокрема, відповідно до положень п.1-2 розділу VIІ Порядку №893 у разі, якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування. У разі якщо керівник не уповноважений на застосування дисциплінарних стягнень, він порушує перед старшим прямим керівником клопотання про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.

Застосування до поліцейського, винного в учиненні дисциплінарного проступку, дисциплінарних стягнень та їх виконання здійснюються з урахуванням вимог статей 19-22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Наказ про застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення виконується шляхом його оголошення в органі (підрозділі, закладі, установі) поліції, ЗВО та особистого ознайомлення поліцейського з ним, що здійснюється кадровим підрозділом органу (підрозділу, закладу, установи), ЗВО за місцем проходження служби зазначеним поліцейським. Таке ознайомлення засвідчується шляхом проставляння поліцейським, притягнутим до дисциплінарної відповідальності, підпису, прізвища та ініціалів на останньому аркуші копії наказу, долученої до його особової справи.

Тобто, в даному випадку, наказ про застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення виконується шляхом його оголошення безпосередньо в органі (підрозділі, закладі, установі) поліції за місцем проходження служби зазначеним поліцейським, особисте ознайомлення поліцейського з вказаним наказом здійснюється безпосередньо кадровим підрозділом органу (підрозділу, закладу, установи).

Аналіз викладених вище норм та обставин справи, дає підстави вважати, що фактично позивач не був ознайомлений зі змістом оскаржуваних ним в межах даної справи наказів саме 07.06.2019 року, а ознайомився з ними лише після повернення на місце служби, що мало місце 29.07.2019 року, і тому своєчасно, 22.08.2019 року, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно порушення позивачем приписів ч. 5 ст. 122 КАС України при подані позовної заяви, свого підтвердження не знайшли та повністю спростовуються матеріалами справи, адже позивач фактично був позбавлений можливості ознайомитись з оскаржуваними наказами за місцем проходження служби оскільки перебував під домашнім арештом без права покидати власне житло.

Щодо тверджень апелянта про неналежну оцінку судом першої інстанції клопотання відповідача про допит свідків, то судова колегія, останні до уваги не приймає, оскільки, вказані пояснення необхідні були лише в призмі дослідження питання дотримання позивачем строків подання позовної заяви.

В даному випадку, питання дотримання строків було предметом дослідження на стадії відкриття провадження у даній справі і додаткової оцінки судом першої інстанції не потребувало.

Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті, що оскаржувані накази відповідача про звільнення позивача зі служби в поліції, не відповідають вказаним критеріям правомірності, є необґрунтованими та протиправними, а тому підлягали скасуванню, а позивач поновленню на посаді з виплатою грошового утримання за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини справи в призмі наведених норм законодавства, колегія суддів, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в призмі приписів ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що доводи апеляції не знайшли свого підтвердження та у своїй сукупності не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не використання посадовими особами відповідача достатніх правових інструментів для доведення вини позивача, що стало підставою для складення необґрунтованого висновку з пропозиціями про застосування до позивача крайнього заходу дисциплінарного впливу - звільнення з посади.

Також до уваги взято той факт, що як у висновку службового розслідування, так і в оскаржуваних наказах міститься лише загальне формулювання про порушення позивачем вимог Закону України Про Національну поліцію, Дисциплінарного статуту, Правил етичної поведінки поліцейських, Присяги поліцейського, що не дає можливості встановити, за які ж таки порушення позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Вказані обставини та зроблені на їх підставі висновки суду першої інстанції під час апеляційного перегляду даної справи апелянтом не спростовані.

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладене, враховуючи непідтвердження в судовому засіданні обставин, якими відповідач обґрунтував свої твердження стосовно правомірності оскаржуваних наказів, судова колегія дійшла висновку про обгрунтованість та підставність заявленого позивачем позову та відповідно наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у рішення по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 та ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 05 жовтня 2020 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Совгира Д. І.