Справа № 380/5/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5/20 пров. № А/857/9347/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року (суддя Гулик А.Г., час ухвалення 15:28 год., місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 19.05.2020 року),

в адміністративній справі №380/5/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ),

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням зменшення та зміни позовних вимог, просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день виключення зі списків особового складу 15.02.2019р. компенсації за невикористану щорічну основну відпустку терміном 45 діб у сумі 24586,88 грн. та додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів у сумі 38246,25 грн.; 2) стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, за період з 16.02.2019р. до дня фактичного розрахунку 02.04.2020р., тобто терміном 412 днів із розрахунку 511,70 грн. в день у сумі 210820,40 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового, начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу 15.02.2019р. компенсації за невикористану відпустку терміном 45 діб у сумі 24586,88грн. та додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частиною першою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів у сумі 38246,25грн.. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік та додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частиною першою статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки, у розмірі 45000 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 14.05.2020 року частково не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, враховуючи критерії викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, які б надали суду можливість зробити висновки про затримку у розрахунку з позивачем, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань відповідача. Також судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні жодним чином не обгрунтовано застосування ним принципу розумності, справедливості та пропорційності при розрахунку середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в сумі 45000 грн. при заборгованості відповідача в сумі 61890,64 грн.. Крім цього, просить апелянт врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду сформовану в постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17 щодо відповідальності за затримку розрахунку, згідно ст.117 КЗпП. Вважає апелянт, що висновок Великої Палати Верховного Суду по справі №821/1083/17 у зіставленні з обставинами цієї справи свідчить про те, що рівень умисної протиправної та недобросовісної поведінки відповідача не дає підстав для застосування ст.117 КЗпП виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з врахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Водночас, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року в частині задоволених позовних вимог відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку.

Також, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не наводить мотивів та обґрунтувань щодо рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в частині відмови в задоволення позовної вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Відносно оскарженого позивачем рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в частині позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.02.2019р. по 02.04.2020р. в сумі 210820,40 грн., то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 17.04.2015р. (а.с. 11).

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 25.01.2019р. №31-ОС (по особовому складу) припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я), пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас по Західному регіональному управлінню (І категорії) підполковника ОСОБА_1 (а.с. 12).

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 11.02.2019р. №65-ОС (по особовому складу) виключено зі списку особового складу Західного регіонального управління (І категорії) та всіх видів забезпечення підполковника ОСОБА_1 .. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 15.02.2019 року (а.с. 13).

Також встановлено, що за результатами розгляду звернення позивача щодо невиплати компенсації під час звільнення з військової служби за невикористані додаткові відпустки для учасників бойових дій, Західне регіональне управління ДПС служби України листом від 20.08.2019р. №11/Л-116 повідомило позивача ОСОБА_1 про те, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим, додаткові відпустки, в тому числі і додаткова відпустка, що не надавалась учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є невикористаною (а.с. 14).

У зв`язку з наданням правової допомоги підполковнику запасу ОСОБА_1 , представник (адвокат) позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом від 12.10.2019 року, в якому, зокрема, просив нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки (а.с. 15).

За результатами розгляду адвокатського запиту відповідач листом від 21.10.2019р. №11/6750 повідомив представника позивача, зокрема, про те, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. Також надано копії запитуваних документів (а.с. 16).

Також судом встановлено, що відповідач 28.01.2020р. перерахував позивачу ОСОБА_1 суму грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 24218,08 грн. (а.с. 30, 31, 36), а 03.04.2020р. перерахував позивачу суму компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 37672,56 грн. (а.с. 86).

Суд першої інстанції задовольняючи позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та додаткову відпустку, у розмірі 45000 грн., виходив з того, що розмір загальної компенсації за невикористані основну щорічну та додаткову відпустку, яка становить 61890,64 грн. та заявлені позивачем до стягнення 210820,40 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є неспівмірними. Тому, враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з 210820,40 грн. до 45000,00 грн..

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ст.17 Конституції України).

Як уже було зазначено вище та не заперечується сторонами по справі, відповідач Західне регіональне управління ДПС служби України 28.01.2020 року виплатив позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік у розмірі 24218,08 грн., а також 03.04.2020 року виплатив компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 37672,56 грн..

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа №825/598/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім цього, колегія суддів враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами по справі те, що остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 15.02.2019р., про що зазначено в наказі начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 11.02.2019р. №65-ОС.

Крім цього, відповідачем Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби станом на 15.02.2019р. остаточний розрахунок, а саме, не виплачено позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік, а також не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Такі компенсаційні виплати позивачу за невикористані відпустки було здійснено відповідачем 28.01.2020 року (у розмірі 24218,08 грн.) та 03.04.2020 року (у розмірі 37672,56 грн.).

Отже, станом на дату виключення із списків особового складу частини 15.02.2019р. відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена 03.04.2020р., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Таким чином, період з 16.02.2019р. по 02.04.2020р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Тому, позивач має право на отримання грошової компенсації (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку, а саме з 16.02.2019р. по 02.04.2020р. включно.

Правові позиції щодо застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відображені і у постановах Верховного Суду, зокрема від 29.07.2020 року в справі №1.380.2019.003696.

Із матеріалів справи видно, що за розрахунками позивача, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.02.2019р. по 02.04.2020р., яку необхідно стягнути з відповідача становить 210820,40 грн..

Колегія суддів враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок №100).

Так, відповідно до п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку №100).

Відповідно до особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати позивача за 2018р. та 2019 р., розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становив 15941,56 грн. у грудні 2018р. та 16145,37 грн. у січні 2019р., а за два місяці до дня виключення зі списків військової частини у грудні 2018 року - січні 2019 року 32086,93 грн. (а.с. 18, 19).

Розмір одноденного заробітку склав 517 грн. 53 коп. (32086,93 грн. / 62 кал. день).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації 412 (період із 16.02.2019 року по 02.04.2020 року включно), відтак сума середнього грошового забезпечення становить 213222 грн. 36 коп. (517,53 грн. х 412 днів).

Однак, колегія суддів враховує, що в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (61890,64 грн.) вищевказані розрахункові суми (213222,36 грн.) не можна вважати співмірними, оскільки такі в декілька разів перевищують суму такої компенсації.

Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р..

Зокрема, істотність частки складових компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 61890,64 грн. (сума компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки) / 213222,36 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 29,02%.

Денна сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 29,02%, становить: 517 грн. 53 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х 29,02% = 150 грн. 18 коп..

Отже, за 412 календарних днів затримки розрахунку грошова компенсація середнього заробітку за цей час затримки розрахунку складає 61874 грн. 16 коп. (150 грн. 18 коп. х 412 дн.).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2019р. по 02.04.2020р. в розмірі 61874,16 грн..

Тому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано визначив розмір грошової компенсації середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку у сумі 45000 грн..

З врахуванням наведеного вище, рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року необхідно змінити в частині розміру компенсації (стягнення) в користь позивача.

Також, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обираючи спосіб відшкодування позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, помилково зазначив, що відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки правильним та ефективним способом захисту прав позивача на отримання компенсації середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку є стягнення відповідних грошових сум.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, відповідно до приписів статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції від 14.05.2020 року слід змінити, а саме, в частині щодо зобов`язання вчинити дії та грошового розміру компенсації (середнього грошового забезпечення).

У решта частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в адміністративній справі №380/5/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії змінити, а саме, абзац третій резолютивної частини цього рішення суду щодо зобов`язання вчинити дії, викласти в такій редакції:

«Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16.02.2019р. по 02.04.2020р. в розмірі 61874 (шістдесят одна тисяча вісімсот сімдесят чотири) грн. 16 коп.».

У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в адміністративній справі №380/5/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 02.10.2020 року