Справа № 520/3644/2020
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 р. Справа № 520/3644/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Донець Л.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків по справі № 520/3644/2020

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ`янського району Харківської міської ради

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ`янського району Харківської міської ради (далі відповідач), в якому просив суд зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ`янського району Харківської міської ради вчинити дії щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду України від 10.04.2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду України від 10.04.2020 року по справі №520/3644/2020, та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідом І групи внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, та є безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони. За сукупності зазначених обстави позивач вважає, що набув статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. При цьому, стверджує, що усі громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1-ої категорії, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 704358 позивачу встановлено інвалідність ІІ групи унаслідок захворювання, пов`язаного із роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безстроково. З 31.10.2019 позивачу встановлено І групу інвалідності унаслідок захворювання, пов`язаного із роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безстроково.

Позивач звертався до Харківської обласної державної адміністрації із запитом про надання публічної інформації.

На цей запит позивача Харківська обласна державна адміністрація листом від 07.02.2020 №01-33/120 повідомила, що за інформацією Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) не володіє інформацією щодо відомств, підприємств, організацій і установ м. Харкова та Харківської області, з яких були відряджені цивільні громадяни до складу структурних підрозділів ДСП Чорнобильська АЕС, які входили до спеціальних невоєнізованих формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС з метою виконання робіт по ліквідації Чорнобильської катастрофи та її наслідків. Додатково зазначено, що належність постраждалих громадян до осіб, яких було залучено до невоєнізованих формувань Цивільної оборони, визначається довідкою, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до цих формувань для проведення робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Рішення про залучення конкретного працівника до ліквідації Чорнобильської катастрофи та її наслідків у складі формувань Цивільної оборони належало до повноважень керівників підприємств (установ, організацій) та можуть зберігатися в установленому порядку у відповідних архівах. У разі відсутності документів, підтверджуючих залучення до складу формувань Цивільної оборони, факт участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі зазначених формувань, громадяни мають право встановити в судовому порядку.

Листом від 05.03.2020 № 1245/20 Державне спеціалізоване підприємство Чорнобильська АЕС повідомило позивача, що в архіві ДСП ЧАЄС відсутня інформація про залучення гр. ОСОБА_2 в період 1986 року до спеціальних невоєнізованих формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС, з метою ліквідації архівів. Документи щодо Цивільної оборони та складу за списком формувань Цивільної оборони на зберігання до архіву ВДЗ ДСП Чорнобильська АЕС не надходили.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 19.02.2020 щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення на підставі Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Листом від 03.03.2020 №Б-90 відповідач повідомив позивача про відмову в наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів, що доводять факт участі у роботах по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони.

В обґрунтування такої позиції відповідач у вказаному листі послався на те, що позивач перебуває на обліку в Управлінні в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, дитина війни, пенсіонер за віком, особа з інвалідністю 1 групи. Відповідно до статті 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Згідно пункту 9 статті 7 вказаного Закону до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Відповідно до пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (із змінами) (далі - Положення), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону, на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Згідно з пунктом 10 цього Положення "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Отже, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, з підстав, встановлених пунктом 9 статті 7 Закону, окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон містить умову, щоб особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств. Відповідачем зазначено, що надані ОСОБА_1 копії документів щодо набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брали участь у таких заходах. Копія інформаційної довідки беззаперечно не свідчить про участь у складі формування Цивільної оборони. Належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони ОСОБА_1 не надано. З огляду на наведене, за відсутності доказів, які б свідчили про залучення заявника до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні підстави для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 статті 7 Закону та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. Враховуючи викладене, для розгляду питання встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, Управління пропонує надати документальне підтвердження безпосередньої участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Крім того повідомлено, що з метою належної роботи з цього напрямку, Управлінням направлено лист до Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації щодо правових підстав видачі інформаційної довідки від 20.10.2019 №01.1-14/1654-1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої ї статті 7 Закону №3551-ХІІ, немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі по тексту - Закон №3551-ХІІ), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 статті 4 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно п.9 ч.2 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать зокрема особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи;

Таким чином, обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до особи з інвалідністю внаслідок війни згідно п. 9 ч. 2 статті 7 Закону № 3551-XII є наявність у особи інвалідності, отриманої внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач виконував роботу по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а саме згідно копії наказу № 56-к від 16.05.1986 року, у період з 25.05.1986 по 31.05.1986 р. та у період з 02.06.1986 по 30.06.1986 р. згідно наказу №34-К від 30.05.1986 р. знаходився у відрядженні в селі Луб`янка Поліського району (а.с.7, 9).

Таким чином, наявними в матеріалах справи документами підтверджується участь позивача в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та встановлення йому у зв`язку з цим групи інвалідності, що, у свою чергу є підставою для надання пільг та компенсацій, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи № 796-XII.

Разом із тим, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення особи до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, немає достатніх підстав для набуття такою особою статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10 травня 2018 року у справі №279/12162/15-а, від 19 вересня 2019 року у справі №756/8323/16-а, від 10 жовтня 2019 року у справі №810/4584/18 та від 15 червня 2020 року у справі №822/225/18.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що на момент аварії на Чорнобильській АЕС на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення, а відтак позивач автоматично був залучений до складу формувань цивільної оборони, в обґрунтування вказаних доводів позивач посилається на Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затверджене наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року №90, Настанови про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському та сільськогосподарському об`єкті народного господарства, затверджені наказом начальника Цивільної оборони СРСР заступником Міністра оборони СРСР від 29.076.1976 № 92.

Відповідно до п. 24 розд. 3 Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затверджене наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 формування цивільної оборони можуть бути використані в мирний час для боротьби з масовими лісовими пожежами, ліквідацією наслідків стихійних лих, великих аварій і катастроф. Кількість цих формувань та їх загальна чисельність встановлюється радами міністрів союзних автономних республік, обласними виконкомами з врахуванням приблизного розрахунку створення невоєнізованих формувань.

Розробка штату та табелів формувань здійснюється у відповідності з доданої до положення організаційно-штатної структури формування та нормами оснащення (табелізації) цих формувань ( п. 31 розд.6 Положення).

Відповідно до п.п. 21, 22 ч. 2 розд. 1 Настанов про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському та сільськогосподарському об`єкті народного господарства), затверджені наказом начальника Цивільної оборони СРСР заступником Міністра оборони СРСР від 29.076.1976 № 92 (далі - Настанови) силами цивільної оборони району, призначеними для виконання покладених на них завдань, є формування цивільної оборони, а також організації та установи міністерств, відомств та виконавчих комітетів Ради депутатів працюючих, які задіяні у вирішенні завдань згідно з планом цивільної оборони. Формування цивільної оборони створюються в мирний час на всіх підприємствах, в організаціях, установах, навчальних закладах району для проведення рятувальних робіт в осередках ураження та зонах катастрофічного затоплення, а також для проведення інших заходів цивільної оборони. Вони комплектуються із працівників, службовців (колгоспників), студентів, учнів та іншого працездатного населення. У формування можуть бути зараховані в обов`язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інваліди І и ІІ групи, вагітні жінки та жінки, які мають дітей до 8 років, а також жінки з середньою та вищою медичної освітою, які мають дітей до 2 років.

З аналізу вищевказаного Положення, Настанов слідує, що формування цивільної оборони створювались на базі підприємств, установ, організацій і навчальних закладів, згідно спеціально розробленого штату та табелю цих формувань. Кількість формувань цивільної оборони та їх загальна чисельність встановлювалась, в тому числі, радами міністрів союзних автономних республік, обласними виконкомами з врахуванням приблизного розрахунку створення невоєнізованих формувань. До формувань цивільної оборони могли входити: загони, команди, групи, бригади, дружини и ланки різного призначення, які створювались на базі відповідних підприємств, установ, організацій та навчальних закладів. Вони комплектувалися із працівників, службовців (колгоспників), студентів, учнів та іншого працездатного населення. В формування могли бути зараховані в обов`язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов`язаних, які мали мобілізаційні приписи, інваліди І и ІІ групи, вагітні жінки та жінки, які мають дітей до 8 років, а також жінки з середньою та вищою медичної освітою, які мають дітей до 2 років.

Вищевказані нормативні документи не містять приписів, що до формувань цивільної оборони входили всі працівники підприємств, установ, організацій. Формування цивільної оборони створювались на базі підприємств, установ, організацій, а чисельність вищевказаних формувань встановлювалась рішенням обласних виконкомів у відповідності до спеціально розробленого штату та табелю цих формувань.

Відповідно до п.п. 14, 16, 18 ч.1 розд. 1 Настанов основними завданнями цивільної оборони об`єктів є зокрема навчання з цивільної оборони працівників і службовців (колгоспників), які не ввійшли в склад формувань. При начальнику цивільної оборони створюється штаб. Штаб повинен, зокрема проводити підготовку формувань та навчання з цивільної оборони робітників та службовці, які не ввійшли до складу формувань. Штаб цивільної оборони об`єкту (колгоспа, радгоспа) створюється з посадових осіб згідно наказу начальника цивільної оборони об`єкту. До нього входить: начальник штаба, два-три робітника з оперативних питань, підготовки формувань та навчання населення, а також спеціалісти, які одночасно є начальниками відповідних служб цивільної оборони.

Зміст вищевказаних норм підтверджує висновки, що до складу формувань цивільної оборони входили не всі працівники підприємств, установ, організацій.

Посилання позивача на інформаційну довідку Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації є безпідставними, оскільки нею факт участі позивача саме в підрозділах Цивільної оборони не підтверджено.

Колегія суддів також вважає безпідставними посилання позивача на довідку 6-го Управління КДБ УРСР про кількісний склад та функції військових частин МО СРСР, що беруть участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС за червень 1986 року, оскільки у вказаній довідці зазначено, що до ліквідації наслідків аварії були залучені не лише військові частини та підрозділи цивільної оборони, а й підрозділи хімічного захисту, медичного забезпечення, інженерні.

Таким чином, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

Ця обставина є істотною, оскільки в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно з підпунктом 1 частини першої статті 9 Закону України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом від 25 вересня 2018 року у справі №806/5085/15, від 11 жовтня 2018 року у справі № 674/1239/17, від 31 січня 2019 року у справі №368/1131/17, від 20 лютого 2019 року у справі №817/237/18, від 10 липня 2019 року у справі №360/2690/17, від 18 вересня 2019 року у справі №674/450/17.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що враховуючи відсутність доказів залучення позивача саме до формування Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні підстави для надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року по справі №520/3644/2020 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 по справі №520/3644/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець О.М. Мінаєва