Справа № 160/6368/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2020 року Справа № 160/6368/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
11 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить:
На звернення позивача щодо боргу останній отримав відповідь від ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якій зазначено, що загальна сума заборгованості становить 29 293 грн. 44 коп., що склалася з нарахувань з 2017 по 2019 роки включно.
Позивач не погоджується із вказаною вимогою, оскільки він припинив будь-яку підприємницьку діяльність ще до початку ведення Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тобто до 01 липня 2004 року.
Крім того, оскаржувану вимогу позивач не отримував, оскільки вона направлялася за старою адресою проживання.
Також в обґрунтування позову позивач зазначив, що з серпня 2014 року він перебував у трудових відносинах.
Ухвалою суду від 16 червня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
07 липня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.
Так, у відзиві зазначено, що за 2017 рік загальна сума заборгованості позивача складає 8448 грн., а саме:
нараховано єдиний внесок від 09.02.2018 року на загальну суму 8448 грн.
За 2018 рік загальна сума заборгованості складає 9 828,72 грн.:
1 квартал 2018 у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018;
2 квартал 2018 у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018;
3 квартал 2018 у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018;
4 квартал 2018 у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2018.
За 2019 рік загальна суму заборгованості складає 11 016,72 грн.:
1 квартал 2019 у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019;
2 квартал 2019 у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019;
3 квартал 2019 у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2019;
4 квартал 2019 у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020.
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців платник податків ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) був зареєстрований як фізична особа-підприємець 29.03.2004 року та на теперішній час не здійснено реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
З 01.07.2004 та до теперішнього часу відносини, що виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб-підприємців регулює Закон України від 15 травня 2003 року №755- IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон №755).
Державна реєстрація проводиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР).
При цьому фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону №755).
Згідно з положеннями Податкового кодексу України та Закону N 2464 для фізичних осіб - підприємців обов`язки платників податків та платників єдиного внеску виникають з дня їх державної реєстрації підприємцями та припиняються з дня проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.
До 01.07.2004 року питання державної реєстрації фізичних осіб - підприємців регулювались Законом України «Про підприємництво» та постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.199 №740 «Про порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності». Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи здійснювалось шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності.
Після набрання чинності Законом №755 усі фізичні особи - підприємці, створені до 01.07.2004 року мали подати державному реєстратору заяви про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру (частина друга статті 18 Закону №755). Граничного строку такого включення Законом N 755 не визначено.
Саме тому у витягах з ЄДР зазначається, що ЄДР у стані формування, а інформація про фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004 та не включених до ЄДР, отримується в органі виконавчої влади, в якому проводилась державна реєстрація.
Законодавство, яке діяло до 01.07.2004 та норми Закону №755 до 30.09.2006 передбачали, що для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем подавалась державному реєстратору заява та довідки про зняття з обліку відповідник органів податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування.
Відповідно до облікових даних ITC «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 з 29.03.2004 року перебуває на обліку як фізична особа-підприємець в ГУ ДПС у Дніпропетровській області у «0» стані (платник податків за основним місцем обліку), у господарській діяльності застосовує загальну систему оподаткування.
При цьому, процедура зняття з обліку платника єдиного внеску в органах доходів і зборів розпочинається у разі надходження від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця із зазначенням номера та дати внесення відповідного запису до ЄДР.
Станом на 03.07.2020 в ITC «Податковий блок» відсутні відомості від державного реєстратора згідно із Законом №755, що позивачем, як фізичною особою-підприємцем, припинено підприємницьку діяльність.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Про наявність виконавчого провадження позивачу стало відомо після того, як було заблоковано рахунки позивача та списано з них кошти.
У зв`язку з цим позивач звернувся до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо роз`яснення підстав для нарахування позивачу боргу (недоїмки).
На вказане звернення позивач отримав від відповідача лист-відповідь від 31 березня 2020 року з додатками, в якому останній повідомив, що заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 станом на 31.03.2020 року у сумі 29 293,44 грн. складається з наступних нарахувань:
За 2017 рік - 8 448,00 грн. (704,00 грн. * 12 місяців). Термін сплати 09.02.2018 року.
За перший квартал 2018 року - 2457,18 грн. (819,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.04.2018 року.
За другий квартал 2018 року - 2457,18 грн. (819,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.07.2018 року.
За третій квартал 2018 року - 2457,18 грн. (819,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.10.2018 року.
За четвертий квартал 2018 року - 2457,18 грн. (819,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.01.2019 року.
За перший квартал 2019 року - 2754,18 грн. (918,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.04.2019 року.
За другий квартал 2019 року - 2754,18 грн. (918,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.07.2019 року.
За третій квартал 2019 року - 2754,18 грн. (918,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.10.2019 року.
За четвертий квартал 2019 року - 2754,18 грн. (918,06 грн. * 3 місяця). Термін сплати 19.01.2020 року.
До листа відповідачем були додані:
копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення;
реєстр поштових відправлень.
Позивач вищевказані вимоги не отримував, оскільки вони направлялися відповідачем на наступну адресу: АДРЕСА_1 . Однак, згідно копії паспорту позивач з 07 липня 2008 року проживає по АДРЕСА_2 .
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, зобов`язані починаючи з 01.01.2017 р. сплачувати кожного місяця ЄСВ не менше мінімального розміру незалежно від отриманого розміру отриманого доходу від господарської діяльності.
В свою чергу фізична особа відповідно до ст. 50 ЦК України здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 року фізична особа набуває статусу фізичної особи - підприємця з моменту внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців запису про державну реєстрацію.
Згідно з відомостями Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності м. Дніпропетровська, який формувався виконкомами районних у місті Дніпропетровську рад станом на 01.07.2004 р., ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності виконкомом Ленінської районної ради м. Дніпропетровська 29.03.2004 р.
Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ведеться з 01.07.2004 року.
Як стверджує позивач, у травні 2004 року останнім була подана заява до виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська щодо припинення реєстрації останнього як суб`єкта підприємницької діяльності.
Однак, жодних документів щодо припинення такої діяльності уповноваженими працівниками зазначеного виконкому позивачу надано не було.
Прикінцевим положенням Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції, що діяла станом на 01.04.2007) передбачалось, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не подавав необхідний пакет документів для включення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Крім того, судом встановлено, що позивач вже з 11 серпня 2004 року перебував у трудових відносинах, про що свідчать записи в трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 26 січня 1987 року та витяг з послужного списку. В свою чергу, відповідно до вказаної трудової книжки, з останнього місця роботи (служби) позивач був звільнений 13 лютого 2020 року.
Також у зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції, забезпеченням її проведення і захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, позивач перебував на військовій службі за контрактом у період з 13 листопада 2017 року по 13 лютого 2020 року, що підтверджується контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, довідкою № 48/32 від 10 лютого 2020 року та довідкою № 48/33 від 10 лютого 2020 року.
Відповідно до пункт 9-2 частини другої розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.
Відповідно до частини третьої статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі не провадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.
Зазначена правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №260/117/19.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи, що протягом судового розгляду справи відповідач не довів правомірність свої рішень та дій, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник