Справа № 420/5946/19
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5946/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Врони А.В.,

представника відповідача: Толочного О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Командира Війсткової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу № 1587 від 06.09.2019 року,

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Командира Війсткової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

Визнати протиправним та скасувати наказ № 1587 від 06.09.2019 року командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності капітана ОСОБА_1 у вигляді матеріальної відповідальності з урахуванням кратності в сумі 168780,19 грн. за нестачу майна в автомобільній службі та до підвищеної матеріальної відповідальності за втрату військового майна шляхом оголошення суворої догани та позбавлено премії за вересень 2019 року в повному обсязі.

Ухвалою від 11.10.2019 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

07.11.2019 року (вх. № ЕП/8573/19) представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про відкладення розгляду справи.

29.10.2019 року (вх. № 39936/19) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про залучення доказів.

Ухвалою від 02.12.2019 року повторно витребувано письмові докази.

09.07.2020 року (вх. № ЕП/10383/20) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про поновлення провадження у справі.

Ухвалою від 14.07.2020 року призначено судове засідання для вирішення питання щодо поновлення провадження у справі.

15.07.2020 року (вх. № ЕП/10788/20) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про розгляд клопотання без його участі.

16.07.2020 року (вх. № ЕП/10808/20) представником відповідача до канцелярії суду подано заяву(повідомлення).

Ухвалою від 16.07.2020 року поновлено провадження у справі, розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження.

21.08.2020 року (вх. № ЕП/12893/20) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою від 07.09.2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що згідно з наказом № 214 від 02.08.2019 року за ст. 26 ч. 5 п. 2 пп. «а» у зв`язку із закінченнм строку контракту був звільнений у запас командир групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 162 від 05.08.2019 року було надано капітану ОСОБА_1 термін п`ять днів з 05.08.2019 року по 09.08.2019р. для здачі справ та посади, в свою чергу, зобов`язано молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , командира автомобільного взводу підзводу пального та мастильних матеріалів групи матеріального забезпечення в термін з 08.08.2019р. по 12.09.2019р.р. прийняти справи та посаду.

Так, відповідно до акту прийому передачі справ та посади начальника групи матеріального забезпечення від 21.08.2019 року, капітан ОСОБА_1 , передав, а молодший лейтенант ОСОБА_3 прийняв справи та посаду командира групи матеріального забезпечення. Однак, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 1587 «Про результатом службового розслідування за фактом виявлення нестачі під час прийому посади командира групи матеріального забезпечення» від 06.09.2019 року притягнуто позивача до матеріальної та підвищеної матеріальної відповідальності, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Судом встановлено, що згідно з наказом командира військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 214 від 02.08.2019 року за ст. 26 ч. 5 п. 2 пп. «а» у звязку із закінченням строку контракту був звільнений у запас командир групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_1 (т.1 а.с. 57).

Як вбачається з позовної заяви, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 162 від 05.08.2019 року було надано капітану ОСОБА_1 термін в п`ять днів з 05.08.2019р. по 09.08.2019р. для здачі справ та посади автомобільного взводу підзводу пального та мастильних матеріалів групи матеріального забезпечення в термін з 08.08.2019 року по 12.08.2019р. прийняти справи та посаду

Відповідно до Акту прийому передачі справ та посади начальника групи матеріального забезпечення від 21.08.2019 року капітан ОСОБА_1 передав, а молодший лейтенант ОСОБА_3 прийняв справи та посаду командира групи матеріального забезпечення (т.1 а.с. 25-32).

Однак, в день підписання вищезазначеного Акту прийму-передачі справ та посади начальника групи матеріального забезпечення, 21.08.2019 року молодшим лейтенантом ОСОБА_3 на імя командира військової частини НОМЕР_1 було подано Рапорт, в якому останній просив призначити службове розслідування за фактом нестачі військового майна під час прийому передачі посади групи матеріального забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 1515 «Про призначення службового розслідування за фактом виявлення нестачі під час прийняття посади командира групи матеріального забезпечення» (т.1 а.с. 23).

Відповідно до акту проведення службового розслідуванняА встановлено нестачу по автомобільній службі в сумі 117644 грн. 32 коп. та запропоновано притягнути до матеріальної відповідальності з урахуванням кратності капітана ОСОБА_1 в сумі 168780,19 за нестачу майна в автомобільній службі, а також притягнути до підвищеної відповідальності капітана ОСОБА_1 за втрату військового майна шляхом оголошення суворої догани та позбавлення премії за вересень 2019р. в повному обсязі. (т.1 а.с. 17-22).

06.09.2019 року за результатами проведеного службового розслідування, командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ № 1587 «Про результати службового розслідування за фактом виявлення нестачі під час прийому посади командира групи матеріального забезпечення» (т.1 а.с. 24)

Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасування, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Загальні підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіяні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативно правовими актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі - Положення №243/95).

Відповідно до п. 2 Положення № 243/95 відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Пунктами 3, 4 Положення № 243/95 встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю:

а) заподіяння прямої дійсної шкоди;

б) протиправної їх поведінки;

в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди;

г) вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.

Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоди.

Згідно із п. 10, 11 розділу II Положення № 243/95 військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого військовослужбовцям і призваним на збори військовозобов`язаним на період зборів в особисте користування, вони несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення.

Командири (начальники) військових частин за шкоду, заподіяну державі їх підлеглими, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення, якщо вони своїми розпорядженнями порушили встановлений порядок обліку, зберігання, використання, перевезення військового майна.

У разі, якщо командири (начальники) військових частин не вжили належних заходів, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню військового майна або щодо притягнення винних до відповідальності, вони несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Згідно із п. 16 Положення № 243/95 розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.

Командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.

У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.

Розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.

Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.

Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця чи військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування.

Розслідуванням повинно бути встановлено:

в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка;

якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду;

вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено;

умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду;

чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків;

ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами;

умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (пункти 17-19 Положення № 243/95).

Відповідно до п. 37 Положення № 243/95 встановлено, що матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; невстановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що до матеріальної відповідальності може бути притягнено військовослужбовця, у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди. Отже чітко визначено, що необхідно встановити вину в діях саме того військовослужбовця, що притягується до матеріальної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , відповідно до наказу № 1587 від 06.09.2019 року стало те, що позивач порушив вимоги статті 16, абзац 6 статті 11 статей 75, 83 ВС ЗСУ, статті 1, 3 Дисциплінарного Статуту ЗСУ, пуктів 3.2.16, 3.2.42 Положення про військове (корабельне) господарство ЗСУ.

Відповідно до ст. 75 Статут ВС ЗСУ, Заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) з озброєння (інженерно-авіаційної служби) - начальник технічної частини зобов`язаний, зокрема: керувати технічною підготовкою особового складу бригади (полку, окремого батальйону), проводити заняття з військовослужбовцями офіцерського, сержантського (старшинського) складу, які обіймають посади не нижче головного сержанта роти, з вивчення озброєння, техніки і боєприпасів, водіння машин, організації та здійснення технічного забезпечення, а також заходи щодо підготовки класних технічних спеціалістів; організовувати експлуатацію, ремонт та евакуацію озброєння, бойової та іншої техніки, забезпечуючи їх постійну справність; систематично перевіряти знання особовим складом правил експлуатації, ремонту та евакуації озброєння, бойової та іншої техніки.

У військовій частині, де заступник командира з озброєння штатом не передбачений, його обов`язки виконує начальник автомобільної служби або начальник однієї з технічних служб військової частини, який підпорядковується командирові військової частини і є прямим начальником особового складу безпосередньо підпорядкованих йому підрозділів і служб.

Згідно ст. 83 статут ВС ЗСУ, Начальник служби бригади зобов`язаний: знати наявність і стан, а також будову і правила експлуатації (використання) озброєння, бойової та іншої техніки і матеріальних засобів зі своєї служби; своєчасно проводити заходи щодо метрологічного забезпечення озброєння, бойової та іншої техніки, обладнання та майна служби і підпорядкованих підрозділів; здійснювати контроль та вживати заходів для забезпечення надійної охорони підпорядкованого складу, а також озброєння і техніки підпорядкованого підрозділу; стежити за справністю озброєння, бойової та іншої техніки і матеріальних засобів зі своєї служби в підрозділах бригади і на підпорядкованому складі, організовувати їх правильну експлуатацію (використання) та забезпечувати при цьому виконання вимог безпеки; оглядати озброєння, бойову та іншу техніку служби, що надходять у бригаду та відправляються з бригади; вживати заходів для запобігання надзвичайним подіям під час експлуатації озброєння, бойової та іншої техніки і використання матеріальних засобів зі своєї служби, виявляти причини цих подій і забезпечувати їх усунення.

Згідно п. 3.2.16 Положення Про затвердження Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, Начальник служби ракетно-артилерійського озброєння частини відповідає за службу та виконує свої обов`язки згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ( 548-14 ) і пункту 3.1.9 цього Положення, а зі спеціальних питань виконує накази начальника служби ракетно-артилерійського озброєння вищого органу військового управління.

Згідно п. 3.2.42 вказаного положення, якщо начальник відповідає за окреме сховище чи склад, він виконує обов`язки та несе відповідальність за зберігання

матеріальних засобів відповідно до обов`язків начальника складу частини.

Відповідно до п. 3.2.27 вказаного положення, Командир автотранспортної роти (взводу) частини відповідає за виконання плану перевезення матеріальних засобів автотранспорту роти та виконує свої обов`язки згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ( 548-14 ) і пункту 3.1.9 цього Положення. Абзац перший пункту 3.2.27 вредакції Наказу Міністерства оборони N 399 ( z1091-09 ) від 04.08.2009.
Командир автотранспортної роти (взводу) підпорядкований заступнику командира частини з тилу.

Крім того, він повинен:

забезпечити постійну готовність автотранспорту та особового складу до виконання завдань щодо перевезення матеріальних засобів;

забезпечити своєчасне і повне виконання завдань щодо перевезення матеріальних засобів та вести облік перевезених вантажів;

своєчасно ставити завдання підпорядкованому особовому складу щодо якісного та своєчасного виконання перевезень, ефективного використання автотранспорту та засобів механізації вантажно-розвантажувальних робіт;

організовувати після закінчення перевезень заправку, технічне обслуговування, ремонт автотранспорту та підготовку підрозділів до виконання наступних завдань перевезення матеріальних засобів;

знати стан доріг, пунктів завантажування та розвантажування, особливості руху автотранспорту на маршрутах перевезення, норми та схеми завантажування (розвантажування) різних матеріальних засобів та правила їх перевезення;

проводити заходи щодо попередження дорожньо-транспортних пригод;

контролювати правильність оформлення шляхових листків, ведення книг обліку роботи автотранспорту та витрат пального і мастильних матеріалів;

забезпечити зберігання матеріальних засобів, які перевозяться.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги посаду капітана ОСОБА_1 , а саме командир групи матеріального забезпечення військової частини, його військові обов`язки, жодного правового відношення до застосування вищезазначених положень та визначення за останнім порушення даних норм немає, при цьому, чинним законодавством України визначені безпосередні суб`єкти в повноваженнях яких входить забезпечення та догляд за військовою технікою яка наявна у військовій частині.

За змістом пунктів 2, 13, 31 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року (дійсного на момент звернення із даним позовом), військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

Так, на момент службового розслідування за ОСОБА_1 не було закріплено майно, яке було втрачено (виявлено нестачу).

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що до позивача не могло бути застосовано дисциплінарна відповідальність у вигляді матеріальної відповідальності, тому що службовим розслідуванням не встановлено, що шкоду заподіяно навмисно, або недбалим виконанням своїх обов`язків, яке проявилося в неналежному виконанні своїх обов`язків і недостатньому контролі.

Згідно Ухвали Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016 року у справі № К/800/38369/15 «... за змістом наведених норм, військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі лише у разі наявності в їх діях умислу на знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій. Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача коштів у відшкодування заподіяної шкоди, але не більше розміру місячного грошового забезпечення, а отже й про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог».

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до військового квитка № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 брав участь антитерористичній операції майже усю свою військову службу за межами військової частини НОМЕР_1 , де знаходилось майно, а саме з 06.06.2017р. по 08.06.2017р., з 27.06.2017р. по 30.08.2017р., з 06.09.2017р. по 19.01.2018р. та безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки й оборони з 1606.2018р. по 06.08.2018р., щ 22.08.2018р. по 12.02.2019р., з 29.08.2020р. по 07.09.2019р. (т.1 а.с. 13-15).

При цьому, оскаржуваний наказ №1587 було прийнято 06.09.2019 року, тоді як, позивача було звільнено у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) 02.08.2019 року, а відповідно до чинного законодавства України, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення саме військовослужбовця, яким позивач на момент проведення службового розслідування та прийняття оскаржуваного наказу вже не значився.

Так, відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Згідно п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», Умовами притягнення до матеріальної відповідальності, зокрема є: протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; вина особи в завданні шкоди.

Відповідно до ч.4 ст. 45 Закону України «Про дисциплінарний статут Збройних Сил України», усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Аналізуючи приписи вищевикладеного законодавства, суд дійшов висновку, що позивач на час прийняття оскаржуваного наказу не був підлеглим командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , за наслідками службового розслідування не було встановлено протиправну поведінку позивача у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків та не було визнано його винним, що унеможливлює притягнення до матеріальної відповідальності ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, не навів мотивів прийняття спірного наказу, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування п. 4.5 наказу № 1587 від 06.09.2019р. командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Командира Війсткової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування наказу № 1587 від 06.09.2019 року в частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 4.5 наказу № 1587 від 06.09.2019р. командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано 05.10.2020 року.

Суддя О.М. Тарасишина

.