Справа № 813/2431/16
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 813/2431/16 пров. № А/857/3926/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Качмара В.Я.

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року, прийняте суддею Карп`як О.О. о 11 годині 33 хвилині в м.Львові, повний текст рішення складено 28 лютого 2020 року, у справі № 813/2431/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про стягнення сум заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати наказ ДПІ у Кам`янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області від 21.06.2016 року № 24-О Про звільнення з посади; поновити її на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом ДПІ у Кам`янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області з 21.06.2016 року; стягнути з Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2016 року по дату прийняття рішення по даній справі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано наказ Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-О «Про звільнення з посади». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 21 червня 2016 року.

Адміністративну справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення сум заробітку за час вимушеного прогулу, направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій остання просить з врахуванням поданої відповідачем довідки, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 61180,34 грн. Сума середнього заробітку розрахована за період з 22.06.2016 по 28.02.2017 та з 29.09.2018 по 04.11.2019 за виключенням періоду її працевлаштування в Жовтанецькій сільській раді та за виключенням сум отриманої допомоги по безробіттю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57 129 грн. 33 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ГУ ДФС у Львівській області подало апеляційну скаргу з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна визначатись з виключенням суми, яка отримана позивачем як допомога по безробіттю, а тому період роботи з 18.07.2016 року по 01.03.2017 року протягом якого ОСОБА_1 перебувала на обліку як безробітна не повинен враховуватись у розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки, яка просить залишити без змін рішення суду, представника відповідача, яка просить задоволити апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Кам`янка-Бузькій міжрайонній Державній податковій інспекції з 15.11.2002 на посаді головного державного податкового інспектора відділу правового забезпечення.

В подальшому працювала в ДПІ Кам`янка-Бузького району на посадах старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу стягнення податкової заборгованості, старшого державного податкового ревізора-інспектора групи планування та інформаційного забезпечення відділу стягнення податкового боргу, старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу планування та інформаційного забезпечення управління забезпечення, податкових зобов`язань, старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу погашення прострочених податкових зобов`язань (2003-2011), з 04.01.2012 - на посаді головного спеціаліста з питань кадрової роботи, з 04.02.2016 на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом ДПІ у Кам`янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області.

19.04.2016 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з займаною посади 21.06.2016 згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Червоноградською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області ОСОБА_1 письмово запропоновано зарахування в порядку переведення до Червоноградської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області на посаду головного державного інспектора юридичного відділу на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2

ОСОБА_1 від запропонованої посади та від підпису про ознайомлення із вищезазначеною письмовою пропозицією відмовилася, у зв`язку з чим складено акт від 08.06.2016 про відмову від підпису.

Наказом голови комісії з реорганізації ДПІ у Кам`янка-Бузькому районі ГУ ДФС у Львівській області від 21.06.2016 року №24-О ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із вказаними діями відповідача, позивач звернуласа до суду з позовом за захистом своїх прав.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою визнано протиправними та скасовано наказ Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-О «Про звільнення з посади». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 21 червня 2016 року.

Адміністративну справу в частині позовних вимог до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення сум заробітку за час вимушеного прогулу, направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню із відповідача становить 57129,23 грн. Така сума середнього заробітку розрахована за період з 22.06.2016 по 28.02.2017 та з 29.09.2018 по 03.10.2019 за виключенням періоду її працевлаштування в Жовтанецькій сільській раді та за виключенням сум отриманої допомоги по безробіттю. Період з 04.10.2019 по 04.11.2019 є часом затримки виконання рішення суду про поновлення, а тому до періоду, за який стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу не включається.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 21 червня 2016 року.

При цьому, відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, днем звільнення вважається останній день роботи, а тому, оскільки наказом №24-о позивача звільнено 21 червня 2016 року, тому цей день являється останнім робочим днем перебування позивача на посаді, за який вона при звільненні отримала відповідний розрахунок.

Отже, розрахунковим періодом для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є з 22 червня 2016 року по 03 жовтня 2019 року (дата рішення суду про поновлення позивача на посаді).

При цьому, у заяві про уточнення позовних вимог позивач вказує, що період працевлаштування в Жовтанецькій сільській раді з 01.03.2017 по 28.09.2018 просить не враховувати при визначенні суми середнього заробітку.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки позивача поновлено на посаді рішенням суду 03.10.2019 року, а, відтак, період з 04.10.2019 по 04.11.2019 є часом затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а тому до періоду, за який стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу не включається.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, положення якого застосовуються у випадку обчислення середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку №100 закріплено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку встановлено, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки про доходи № 604-05.0-31 від 17 грудня 2019 року вбачається, що станом на дату звільнення середньоденна заробітна плата позивача становила 192 грн. 91 коп. (т.2 а.с.32). Розрахунок у зазначеній довідці проведено відповідно до Порядку №100.

Таким чином, судом першої інстанції вірно проведено розрахунок за період з 22.06.2016 по 28.02.2017 та з 29.09.2018 по 03.10.2019 у розмірі 57129,23 грн.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 (справа №826/808/16) вказала, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Викладені у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини 3 статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», а тому покликання на такий є помилковим.

Зазначене, на переконання суду апеляційної інстанції спростовує аргументи скаржника щодо не включення суми, яка отримана позивачем як допомога по безробіттю, до суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та покликання на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 813/2431/16, без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 05.10.20