Справа № 640/4420/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Пащенко К.С. суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Справа № 640/4420/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кабанова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денисової Людмили Леонтіївни на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

Денисової Людмили Леонтіївни

про визнання бездіяльності протиправною та

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 № В0014/5 «повідомлення щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності і про незаконну відмову у доступі до інформації»;

- зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини провести належний розгляд електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 № В0014/5 «повідомлення щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності і про незаконну відмову у доступі до інформації» із забезпеченням дотримання прав позивача як заявника, передбачених Законом України «Про звернення громадян» та конкретно визначених у журналістському зверненні.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2020 року адміністративний позов було задоволено:

- визнано протиправною відмову Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 № В0014/5;

- зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісову Л.Л. повторно розглянути електронне звернення ОСОБА_1 - журналістське звернення (заяву) від 31.01.2019 № В0014/5.

Також вказаним судовим рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто понесені останнім витрати на сплату судового збору в розмірі 768,40 грн. та на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності правових підстав для відмови в розгляді заяви позивача, а також з того, що зазначені представником Уповноваженого мотиви відмови у розгляді заяви позивача у зв`язку з великою кількістю поданих ним скарг є протиправними та вказують на порушення принципів неупередженості та добросовісності відповідача при прийнятті рішення.

Крім того, у рішенні суду також зазначено, що в ході судового розгляду судом не встановлено, що заява позивача від 31.01.2019 №В0014/5 була повторним зверненням з одного й того ж питання, яке вже вирішувалося Уповноваженим по суті.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, стверджуючи, що позивачу було надано відповідь на його звернення у відповідності з вимогами чинного законодавства, що порушені ним питання стосувалися ініціювання кримінального провадження та адміністративного переслідування, що визначається спеціальним законодавством та не регулюється Законом № 393.

При цьому, апелянт зазначає, що позивачу було надано обґрунтовані роз`яснення щодо заходів, які він має вжити.

Також, апелянт вказує, що позивачем подано понад 20 однотипних позовів до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що позивач намагався дискредитувати відповідача і що надходження від нього великої кількості звернень негативно впливає на своєчасність та якість звернень інших заявників.

Крім того, апелянт вважає, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу, що були стягнуті судом першої інстанції на його користь у розмірі 2000,00 грн. не відповідають критеріям розумності та реальності, оскільки перелік та зміст послуг, наданих позивачу адвокатом, є аналогічним послугам в інших справах.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є журналістом Всеукраїнського журналу «Корупціонер в Україні».

Всеукраїнський журнал «Корупціонер в Україні» є друкованим засобом масової інформації, реєстрація якого підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію засобу масової інформації серії КВ № 22762-12662Р .

Здійснюючи свою професійну діяльність, позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. із заявою від 31.01.2019 № В0014/5, яка містила повідомлення про порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності у зв`язку із незаконною відмовою у доступі позивача як журналіста до інформації.

У вищевказаній заяві позивача від 31.01.2019 № В0014/5 зазначено про надіслання позивачем на електронну адресу Національної Академії аграрних наук України журналістського запиту від 06.12.2018 № В0014/5 про надання публічної інформації щодо ДП ДГ «Новокаховська», органом управління якого є Національна Академія аграрних наук України. Листом від 29.10.2018 № 10.2-03/481 Національна Академія аграрних наук України з порушенням установленого законодавством строку, без надання відповіді по суті запиту та вказівки, на який саме запит надається відповідь, запропонувала позивачу для отримання необхідної інформації звернутися до ДП ДГ «Новокаховська», що за висновком позивача свідчить про порушення визначеного законодавством його права як журналіста на доступ до публічної інформації.

Викладені в заяві обставини, на думку позивача, свідчать про наявність протиправної винної дії (бездіяльність) посадових осіб Національної Академії аграрних наук України, яка посягає на права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, що є адміністративним правопорушенням, і за яке законом передбачено адміністративну відповідальність відповідно до частини другої статті 212-3 КУпАП (ненадання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, несвоєчасне надання інформації), а також свідчить про наявність ознак кримінального злочину за статтею 171 КК України («перешкоджання законній професійній діяльності журналістів» - незаконна відмова у доступі журналіста до інформації та інше умисне перешкоджання здійсненню журналістом законної професійної діяльності).

У зв`язку з викладеним позивач, керуючись Законами України «Про доступ до публічної інформації», «Про інформацію» та «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» просив Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісову Л.Л. за його участі перевірити викладені в його заяві факти та обставини та за результатами розгляду заяви надати йому письмовому відповідь. Поміж іншого, позивач вимагав від відповідача зобов`язати посадових осіб Національної Академії аграрних наук України терміново надати йому інформацію, запитувану в журналістському запиті від 06.12.2018 № В0014/5, вжити заходів щодо притягнення до відповідальності посадових осіб Національної Академії аграрних наук України, винних у порушенні прав позивача, та скласти стосовно них адміністративні протоколи про адміністративні правопорушення. Відповідь просив надати у встановлений строк на його поштову адресу.

За результатами розгляду вищевказаної заяви та низки інших звернень позивача про порушення Національною Академією аграрних наук України його права на інформацію представник Уповноваженого з дотримання інформаційних прав та представництва в Конституційному Суді України Б. Барвіцький листом від 01.03.2019 № 2628.4/К-1451.3/19/10/22.5 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для вжиття заходів реагування за його зверненнями.

Зазначена відповідь обґрунтована, зокрема тим, що:

- вирішення питання про захист прав позивача на інформацію як журналіста має здійснюватися з урахуванням кримінального та кримінально-процесуального законодавства;

- численні звернення позивача як журналіста, фізичної особи - громадянина, керівника товариства з обмеженою відповідальністю та громадського діяча до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини із однотипними скаргами, створює враження зловживання позивачем статусом журналіста та правом на звернення до Уповноваженого Верховної ради з прав людини, підвищений тон спілкування із працівниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини під час зустрічей з ним дають підстави зробити висновок про недотримання ним не тільки принципів поведінки журналістів, визначених Декларацією принципів поведінки журналіста та Кодексом професійної етики українського журналіста, а й загальновизнаних норм моралі та етики в цілому. Крім того, опрацювання великої кількості звернень позивача призводить до обмеження права інших заявників на своєчасний та належний розгляд їх звернень Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 - журналістського звернення (заяви) від 31.01.2019 № В0014/5 «повідомлення щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», законодавства про інформацію та журналістську діяльність посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності і про незаконну відмову у доступі до інформації», звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16.11.1992 № 2782-XII (далі - Закон № 2782-XII), «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776/97-ВР), Положенням про представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженим наказом Уповноваженого від 26.07.2012 № 7/8-12 (далі - Положення № 7/8-12).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 2782-XII журналістом редакції друкованого засобу масової інформації відповідно до цього Закону є творчий працівник, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для друкованого засобу масової інформації та діє на підставі трудових чи інших договірних відносин з його редакцією або займається такою діяльністю за її уповноваженням, що підтверджується редакційним посвідченням чи іншим документом, виданим йому редакцією цього друкованого засобу масової інформації.

Професійна належність журналіста може підтверджуватися документом, виданим професійним об`єднанням журналістів.

На особу, якій видано редакційне посвідчення чи інший документ, що підтверджує повноваження, надані їй редакцією друкованого засобу масової інформації, або її професійну належність, поширюються права і обов`язки, зазначені у статті 26 цього Закону.

Частиною першою статті 26 указаного вище Закону передбачено, що, здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обов`язки, передбачені Законом № 2939-VI та цим Законом.

Так, відповідно до приписів частини другої статті 26 Закону № 2782-XII журналіст, поміж іншого, має право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації.

Цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, поміж іншого, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Частиною першою статті 17 Закону № 2939-VI встановлено, що парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, тимчасовими слідчими комісіями Верховної Ради України, народними депутатами України.

Законом № 776/97-ВР урегульовано відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону № 776/97-ВР Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Частиною першою статті 10 цього ж Закону передбачено, що для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка.

Статтею 16 Закону № 776/97-ВР визначено, що Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: 1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; 2) за зверненнями народних депутатів України; 3) за власною ініціативою.

У відповідності до приписів статті 17 вищевказаного Закону Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Відповідно до пункту 5.5 Положення № 7/8-12, представник Уповноваженого за дорученням Уповноваженого розглядає звернення осіб.

Згідно з вищевказаним Положенням Представник Уповноваженого має право підписувати листи (з використанням бланка затвердженого зразка представника Уповноваженого) до органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (крім Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, народних депутатів України, керівників центральних органів виконавчої влади), органів прокуратури України (крім Генерального прокурора України), органів судової влади (крім голів вищих спеціалізованих судів та ВСУ), керівників підприємств, установ та організацій, громадських організацій з питань забезпечення дотримання прав людини, зокрема порушених у зверненнях до Уповноваженого, разом із рекомендаціями щодо дотримання стандартів у галузі прав людини, контролює їх розгляд, а також остаточні відповіді громадянам.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що журналіст друкованого засобу масової інформації має право на одержання інформації, в тому числі публічної інформації, і, у разі порушення цього права, має право на звернення до Уповноваженого за захистом.

При цьому, законодавством регламентовано чітку процедуру прийняття Уповноваженим такої заяви, вирішення питання про відкриття відповідного провадження та здійснення її розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що в межах спірних у цій справі правовідносин позивач звернувся до Уповноваженого із заявою - повідомленням щодо порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» посадовими особами Національної Академії аграрних наук України та про недоліки в їх діяльності при розгляді його заяви від 06.12.2018 № В0014/3, надісланої на електронну адресу позивача.

При цьому, як було встановлено судоми першої інстанції, підтверджується матеріалами цієї справи та не спростовано апелянтом, зазначена заява позивача відповідає вимогам законів України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини» та «Про звернення громадян» і містить усі необхідні реквізити, визначені цими законами.

Таким чином, надходження до Уповноваженого заяви позивача від 06.12.2018 № В0014/3, відповідно до статті 17 Закону № 776/97-ВР, зумовило виникнення в нього обов`язку обрати один з варіантів поведінки х визначених цією законодавчою нормою, а саме: відкрити провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; роз`яснити ОСОБА_1 заходи, що він їх має вжити; у разі наявності правових підстав, направити звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролювати розгляд цього звернення або вмотивовано відмовити в розгляді звернення.

Однак, направивши позивачу у відповідь на вказану заяву лист від 01.03.2019 № 2628.4К-1451.3/19/10/22.5, відповідач не виконав вимог статті 17 Закону № 776/97-ВР та покладених на нього обов`язків і діяв у порядку та в спосіб, які не передбачені чинним законодавством, що призвело до порушення права позивача, на захист якого він звернувся до суду з цим позовом.

Водночас, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме правову позицію, викладену ним в рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.

Доводи апелянта про те, що позивачу було надано відповідь на його звернення у відповідності з вимогами чинного законодавства, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки, як відзначалося вище, законодавством чітко регламентовано процедуру розгляду звернень Уповноваженим та виключний перелік варіантів владно-управлінської поведінки Уповноваженого, що можуть бути застосовані. У цьому ж випадку, лист-відповідь відповідача на звернення позивача не відповідає жодному з них.

Твердження апелянта про те, що порушені позивачем у його зверненні питання стосувалися ініціювання кримінального провадження та адміністративного переслідування, що визначається спеціальним законодавством та не регулюється Законом № 393, апеляційний суд відхиляє, оскільки в такому випадку відповідач на виконання вимог статті 17 Закону № 776/97-ВР повинен був направити заяву (звернення) позивача до відповідного правоохоронного органу та проконтролювати її розгляд цим правоохоронним органом, однак такі дії відповідачем не вчинялися.

Доводи апелянта про те, що позивачу було надано обґрунтовані роз`яснення щодо заходів, які він має вжити, колегія суддів приймає до уваги, але зазначає, що вони не спростовують факту невиконання Уповноваженим приписів наведеної законодавчої норми, з огляду на вищевикладене.

Твердження апелянта про те, що позивачем подано понад 20 однотипних позовів до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що позивач намагався дискредитувати відповідача і що надходження від нього великої кількості звернень негативно впливає на своєчасність та якість звернень інших заявників, судова колегія до уваги не приймає, оскільки у відповідності до вищенаведених законодавчих норм такі обставини не є підставою для порушення (недотримання) Уповноваженим порядку розгляду звернень (заяв), що до нього надходять.

Крім того, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження Уповноваженим не було доведено, що заява позивача від 31.01.2019 № В0014/5 була повторним зверненням з одного й того ж питання, яке вже вирішено Уповноваженим по суті.

Перевіряючи доводи апелянта про те, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу, що були стягнуті судом першої інстанції на його користь у розмірі 2000,00 грн., не відповідають критеріям розумності та реальності, оскільки перелік та зміст послуг, наданих позивачу адвокатом, є аналогічним послугам в інших справах, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою, п`ятою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно з частин третьої та п`ятої статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування понесених документально підтверджених ним витрат на правничу допомогу.

При цьому, законодавцем передбачено можливість вирішення питання щодо відшкодування позивачу понесених ним витрат на правничу допомогу шляхом ухвалення у справі додаткового судового рішення з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення в частині розподілу судових витрат.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Водночас, як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами цієї справи, заявлені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі стягнутому судом (2000,00 грн.) підтверджуються договором про надання правових послуг від 02.03.2019 № 10/03/ЗГ-КДМ, актом приймання - передачі надання правових послуг від 11.03.2018, квитанцією від 12.03.2019 про сплату 2000,00 грн. з призначенням платежу «Авансовий платіж за послуги відповідно до договору від 02.03.2010 № 10/03/ЗГ-КДМ».

При цьому, такі витрати є співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт (надання послуг), ціною позову та значенням справи для позивача.

Крім того, від відповідача не надходило заперечень щодо заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, зокрема щодо їх розміру, видів наданих послуг, співмірності зі складністю справи й тощо.

Тож, доводи апелянта в цій частині, зокрема про те, що такі витрати не відповідають критеріям розумності та реальності, оскільки перелік та зміст послуг, наданих позивачу адвокатом, є аналогічним послугам в інших справах, колегія суддів вважає необґрунтованими і безпідставними.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денисової Людмили Леонтіївни підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2020 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денисової Людмили Леонтіївни - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 02 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: