Справа № 814/2202/16
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2020 року

Київ

справа №814/2202/16

адміністративне провадження №К/9901/35407/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року (головуючий суддя - Марич Є.В.)

та на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя - Джабурія О.В., судді - Вербицька Н.В., Крусян А.В.)

у справі №814/2202/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес-Буд"

до Головного управління ДФС у Миколаївській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.07.2016 №, №,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Антарес-Буд" (далі - позивач, платник, Товариство) звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.07.2016 №, №.

В обґрунтування позовних вимог платник зазначає, що надані ним первинні документи підтверджують фактичне виконання угод, укладених між Товариством та ПП "Універсал Будтрест" (ПП "ВЕК-Хортиця"), ТОВ "СКМПН", ПП "Юникор", ТОВ "Ост Плюс" і ТОВ "Торговий дім "Южний Край", а також вказує, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано належних доказів на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року, адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 15.07.2016 №;

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 15.07.2016 №;

- присуджено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес-Буд" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області сплачений судовий збір згідно платіжного доручення №2751 від 26.10.2016 в сумі 11 195, 40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем, під час розгляду справи, не надано будь-яких доказів, що позивач та його контрагенти протиправно, перебуваючи у змові діяли з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди, а тому висновки акта перевірки та викладені в ньому факти, ґрунтуються виключно на припущеннях посадових осіб контролюючого органу та не містять системного викладення порушень позивачем вимог чинного податкового законодавства, а тому, на думку судів попередніх інстанцій, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що Товариством не надано товарно-транспортних накладних на підтвердження фактичного здійснення поставки будівельних матеріалів, а також вказує, що у контрагентів позивача відсутні необхідні основні засоби та трудові ресурси для виконання умов укладених з позивачем договорів.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

11 липня 2017 року від позивача надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких Товариство зазначає про законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій та безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі.

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 березня 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.03.2016, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.03.2016, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2013 по 31.06.2016.

За результатами перевірки складено акт від 29.06.2016 №20/14-29-14-01/31159868 (далі - Акт перевірки, том 1 а. с. 21-116).

Як вбачається з Акта первеірки, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем, закрема, вимог:

- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік на загальну суму 177 461, 00 грн;

- п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ за вересень-грудень 2014 року і квітень, червень 2015 року на загальну суму 419 627, 00 грн, у тому числі в розрізі звітних (податкових) періодів: вересень 2014 року на суму 39 735 грн, жовтень 2014 року на суму 52 157 грн, листопад 2014 року на суму 38 223 грн, грудень 2014 року на суму 25 960 грн, квітень 2015 року на суму 54 670 грн, червень 2015 року на суму 211 822 грн;

На підставі акту перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15.07.2016:

- №, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 524 533, 75 грн, з яких за основним платежем - 419 627 грн та за штрафними фінансовими санкціями - 104 906, 75 грн;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 221 826, 25 грн, з яких за основним платежем- 177 461, 00 грн та за штрафними фінансовими санкціями - 44 365, 25 грн (том 1 а. с. 19-20).

Контролюючий орган дійшов висновку про відсутність реального виконання умов укладених між позивачем та ПП "Універсал Будтрест" (ПП "ВЕК-Хортиця"), ТОВ "СКМПН", ПП "Юникор", ТОВ "Ост Плюс" і ТОВ "Торговий дім "Южний Край" договорів. Контролюючий орган також зазначив, що в ході досудового розслідування в рамках кримінального провадження за ознаками легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, і ухилення від сплати податків встановлено залучення ПП «Універсал Будтрест» до схеми мінімізації податкових зобов`язань, проведення транзитних фінансових потоків та здійснення фіктивної фінансово-господарської діяльності, яка спрямована на проведення операції з надання податкової вигоди.

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, між позивачем (Підрядник) та ПП "Універсал Будтрест" (Субпідрядник) укладено договори підряду від 05.08.2014 №501, 05.09.2014 №550, від 04.09.2014 №552, від 20.10.2014 №659, від 20.10.2014 №660, за якими останній залучався до виконання будівельних робіт (том 3 а. с. 92-96, 98-100, 118, 123).

Також між позивачем (Покупець) ПП "Універсал Будтрест" (Постачальник) укладено договір від 05.08.2014 №505, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити будматеріали для об`єктів Покупця (том 3 а.с. 97).

Крім того, між позивачем (Підрядник) та укладав з ТОВ "СКМПН" (Субпідрядник) укладено договори підряду від 09.12.2014 №720, від 10.11.2014 №704, від 03.11.2014 №703, за умовами яких останній залучався до виконання будівельних робіт (том 2 а. с. 29-31).

Крім того, між позивачем (Покупець) та ТОВ "СКМПН" (Постачальник) укладено договори від 03.11.2014 та 01.10.2014 №700, за умовами яких Постачальник зобов`язується передати у власність, а Покупець прийняти і оплатити будматеріали для об`єктів Покупця (том 3 а. с. 28, 32).

Також, між позивачем (Підрядник) та ПП "Юникор" (Субпідрядник) укладено договори підряду від 15.11.2014 №697, від 03.11.2014 №702, №695, №694, №692, №690, №657, від 16.10.2014 №654, №652, від 01.10.2014 №650, від 20.10.2014 №658, за умовами яких останній залучався до виконання будівельних робіт (том 2 а. с. 170-179, 181).

Крім того, між позивачем (Покупець) та ПП "Юникор" (Продавець) укладено договір від 01.10.2014 № 649, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність, а Покупець прийняти і оплатити будматеріали для об`єктів Покупця (том 2 а. с. 180).

Між позивачем (Підрядник) та ТОВ "Ост Плюс" (Субпідрядник) укладено договори підряду від 04.05.2015 №994, №992, від 20.04.2015 №980, від 18 червня 2015 року №1035, №1034, від 16.06.2015 №1033, №1032, №1031, №1029, від 15.06.2015 №1030, від 02.06.2015 №1027, за умовами яких останній залучався до виконання будівельних робіт (том 1 а. с. 214-224).

Також між позивачем (Підрядник) та ТОВ "Торговий дім "Южний Край" укладено договори підряду від 04.05.2015 №1020 та від 02.06.2015 №1023, за умовами яких останній залучався до виконання будівельних робіт у якості субпідрядника (том 1 а. с. 181-182).

У ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраними судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування своїх податкових зобов`язань за результатами господарських відносин з вказаними вище контрагентами.

Так, судами досліджено первинні документи, які згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку, зокрема такі податкові накладні, видаткові накладні, акти приймання виконаних будівельних робіт, розрахунки витрат, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, рахунки-фактури, тощо.

Вказані документи, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентами.

Розрахунок здійснювався сторонами у безготівковій формі, що не заперечується відповідачем та про що зазначено в Акті перевірки.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що придбані у ПП "Універсал Будтрест", ТОВ "СКМПН", ПП "Юникор", ТОВ "Ост Плюс" і ТОВ "Торговий дім "Южний Край" товари та послуги були використані позивачем у його господарській діяльності під час виконання будівельних робіт, визначених у договорах підряду, укладених з замовниками (том 3 а. с. 187-268).

Оцінка документів як письмових доказів здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Аналогічна норма закріплена частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону від 03.10.2017).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладених договорів, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій з зазначеним контрагентом, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час вирішення спору), за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентами сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Обґрунтовано суди не взяли до уваги посилання контролюючого органу на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних по правовідносинах з контрагентами, оскільки відсутність транспортних документів на перевезення товарно - матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже відсутність у позивача товарно-транспортних накладних не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій проведених з контрагентами, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 №818/118/15.

Крім того, посилання контролюючого органу на наявність кримінального провадження, в якому фігурує підприємство контрагент позивача - ПП "Універсал Будтрест" (ПП "ВЕК-Хортиця"), суди попередніх інстанцій обґрунтовано не взяли до уваги, оскільки дотепер в зазначеному кримінальному провадженні відсутній вирок.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 березня 2020 року у справі №280/373/19.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки остання носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Зокрема посилання контролюючого органу на наявність актів про неможливість проведення зустрічної звірки, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення таких актів будь-які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаних актів з відображенням в них окремих відомостей, зокрема щодо нереальності операцій, не відповідають критерію юридичної значимості, а отже не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

Також, контролюючим органом всупереч вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017) та ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції після 15.12.2017) не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів позивача трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов укладених договорів, як не було надано і доказів про наявність фактів, які встановлені судами, однак не враховані під час прийняття рішень, та свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова