Справа № 1.380.2019.006468
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006468 пров. № А/857/8828/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я. , Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року (суддя суду першої інстанції Кравців О.Р., м.Львів, повний текст складено 26.06.2020) ,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС України у Львівській області) про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача №390-19 від 11.11.2019 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є громадянином Таджикистану, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження. Однак йому було безпідставно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №390-19 від 11.11.2019 про відмову у визнанні громадянина громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржила Державна міграційна служба України. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2020 у справі №857/2837/19 12.07.209 розпочато повторний розгляд заяви позивача про визнання його біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування Львівським окружним адміністративним судом рішення ДМС України від 17.08.2018 №263-18. Відповідачем вжито всіх передбачених законом заходів для встановлення обставин справи і прийняття законного рішення за наслідками розгляду заяви позивача з урахуванням висновків суду. Так, встановлено, що заявник перетнув державний кордон України нелегально в травні 2017 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС у Львівській області 07.02.2018 тобто, через 9 місяців після в`їзду на територію України, що не відповідає вимогам ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Заявник не навів фактів свого особистого переслідування у країні громадянської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Апелянт зауважив, що діяльність партії «Хізб ут-Тахрір» на території Таджикистану була визнана незаконною, але заявник свідомо продовжував брати участь в цій партії. Також вказана організація була визнана терористичною і її діяльність була заборонена на території Російської Федерації. Діяльність членів «Хізб ут- Тахрар» засуджується не лише правоохоронними органами Російської Федерації, а і Європейським Судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства. Також суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства щодо дискреції повноважень і безпідставно зобов`язав відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність і обґрунтованість судового рішення.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу з підстав, що у ній викладені.

Представник позивача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, наполягав на протиправності прийнятого відповідачем рішення про відмову у визнання ОСОБА_1 біженцем. Зауважив, що партія, членом якої є позивач, відсутня в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, а діяльність партії не відноситься до терористичної та/або екстремістської.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач, громадянин Республіки Таджикистан ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з заявою анкетою від 07.02.2018 № НОМЕР_1 причиною звернення вказано його побоювання стати жертвою переслідувань за членство в релігійній політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»», тобто через його релігійні принципи. В Таджикистані позивач був двічі засуджений за членство у вказаній партії та відбував покарання. Після звільнення переїхав в Росію, де також піддавався переслідуванням працівниками ФБР. Зазначив. що у випадку повернення в РФ його чекають переслідування, а у Таджикистані катування і незаконне ув`язнення.

Рішенням ДМС від 17.08.2018 №263-18 громадянину Республіки Таджикистан відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні /том 1 арк.спр.250/.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 у справі №857/2837/19 за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, зобов`язано повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.08.2018 року №263-18 / том 2 арк.спр.4-17, 18-26/.

Відповідно до Наказу Головного управління ДМС України у Львівській області від 12.07.2019 №185 розпочато повторний розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 17.08.2018 №263-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Том 2 арк.спр.29/.

Згідно з висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ГУ ДМС у Львівській області від 04.10.2019 в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи №2018LV0013, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18 та з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 у справі №857/2837/19 встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов передбачених п. 13 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на викладене зазначено про доцільність прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_1 (том 1 арк.спр.30-44).

У висновку ДМС України від 14.11.2019, враховуючи інформацію Департаменту захисту національної державності СБУ та Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю РНБО України, зазначено про доцільність відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. п 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні / том 1 арк.спр.45-47/.

Рішенням Державної міграційної служби України №390-19 від 11.11.2019 за результатами розгляду особової справи №2018LV0013 громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_1 на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні; громадянину Республіки Таджикистану ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /том 1 арк.спр.50/.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вказаного рішення з таких підстав.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2019, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №3671-VI).

Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Вказане підтверджує те, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Своєю чергою, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть бути одержані від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він був змушений був залишити спершу Республіку Таджикистан, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Зі змісту протоколу співбесіди №1, проведеної 23.07.2019 у рамках виконання рішення ДМС України від 24.06.2019 №61-19, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18 / том 2 арк.спр.30-39/, ОСОБА_2 повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, зазначив, що вперше його заарештували за членство у партії в 2004 році, звільнився в серпні 2007, вдруге у 2010 році звільнено восени 2011 року у зв`язку з амністією. Постійно відчував тиск, погрози. Це було причиною переїзду до РФ на початку 2012 року, де він також був членом вказаної партії і знов зазнавав переслідувань, а одного разу з місця проживання був затриманий і доставлений до поліцейського відділку. Декілька разів здійснено обшуки у його помешканні, вилучено телефони, техніку, гроші, документи та інші цінні речі. Відкритих кримінальних проваджень стосовно позивача немає, однак переслідується як член партії. Зауважив, що у випадку повернення у Республіку Таджикистан його посадять до в`язниці через членство в партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Твердження позивача підтверджуються також інформацією по країні походження (витяги з інтернет ресурсів долучено до матеріалів справи).

Зі змісту висновку ГУ ДМС у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.10.2019 /Т.І арк.спр.30-44/, відмовляючи позивачу у наданні захисту в Україні, відповідач виходив з того, що з квітня 2001 року діяльність відповідної партії у Республіці Таджикистан заборонена та, оскільки позивач з 2011 року перебував на території Російської Федерації, покликався, що згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федарації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-16, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною, а її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Згідно постанови Верховного Суду Республіки Таджикистану від 10.06.2004 щодо позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ст. 307 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан, через організацію партійних зібрань, вивчення і поширення ісламської літератури «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка містить ідеї міжнародної терористичної організації «Партія ісламського відродження», засновані на ідеологічних джерелах вказаної незаконної організації, здійснюючи пропаганду цих ідей.

Після переїзду в Російську Федерацію, заявник, усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушив норми чинного законодавства Російської Федерації та продовжував бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації. Враховуючи вищенаведене, зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, при вирішенні даного спору суд першої інстанції правильно врахував, що оскаржуване рішення прийняте за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18.

Зазначеним судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, встановлено ряд фактів по даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, у рішенні від 10.07.2018 у справі №813/1065/18 судом встановлено, що політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), до якої належать позивачі, є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Також у рішенні від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18 суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави, що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія. Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними. У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17, у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015). «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm). Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України. Також констатовано, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення. Отже висновок СБУ після перевірки причетності до міжнародних терористичних релігійно-екстреміських організацій - від 29.08.2019 за №62/2/3-1055л про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є позитивним / том 2 арк.спр.43/.

Апеляційний суд зауважує, що вищевказане судове рішення набуло законної сили, отже є обов`язковим до виконання всіма суб`єктами і висновки, що викладені судом, є обов`язковими для врахування при повторному розгляді питання про надання ОСОБА_1 статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 6.6 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі Правила), у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18, яким скасовано попереднє рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (№263-18 від 17.08.2018), суд дійшов висновку, що «позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Разом з тим, відповідач не врахував, що з моменту принйяття судом первинного рішення й на момент повторного розгляду питання щодо надання ОСОБА_1 відповідного статусу, ситуація в країні належності позивача не змінилася, а тому необхідно було обов`язково врахувати висновки суду, викладені у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №1340/4357/18.

З огляду на викладені фактичні обставини, згідно з запропонованими у п.п. 4 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI дифініцій «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач відповідає ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань».

Вказане в ході розгляду цієї справи відповідачем у жодний спосіб не спростовано.

Отже, відповідач повторно розглядаючи відповідну заяву позивача на виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду, не врахував висновки суду, не дав належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що спричинило протиправну відмову у задоволенні заяви позивача.

Доцільно зауважити, що лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як підстава для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам не є достатнім доказом спростування аргументів позивача, оскільки є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Доводи апелянта про відсутність доказів наявності обгрунтованих побоювань у позивача зазнати переслідування у країні належності, застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, апеляційний суд відхиляє, адже такі факти підтверджено під час первинного розгляду судом питання щодо незаконності відмови позивачу у відповідності до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі №1340/4357/18, яке залишено без змін за наслідками апеляційного перегляду Восьмим апеляційним адміністративним судом згідно постанови від12 червня 2019 року.

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було повно, всебічно та об`єктивно розглянуто обставини особових справи позивача, не враховано висновки Львівського окружного адміністративного суду, встановлені рішенням від 24.01.2019 в адміністративній справі №1340/4357/18, що стало підставою для скасування попереднього рішення відповідача від 17.08.2018 №263-18 та призвело до винесення ним повторно необґрунтованого рішення.

Щодо доводів скаржника, що зобов`язуючи Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд попередньої інстанції втрутився в дискреційні повноваження відповідача, суд апеляційної інстанції вважає обраний судом спосіб захисту порушених прав позивача виправданим з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Аналізуючи встановлені судами фактичні обставини справи, враховуючи неодноразовий розгляд Державною міграційною службою України звернень позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в тому числі і на виконання рішень судів, та той факт, що за результатами розгляду цих звернень відповідач відмовляв позивачу в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти відповідне рішення .

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 травня 2020 року у справі №815/7109/16, у постанові від 06 березня 2020 року у справі №813/2172/17.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з врахуванням статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 05.10.2020

Помічник заступника голови суду