Справа № 308/4451/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 308/4451/20 пров. № А/857/9391/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2020 року у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Крегул М.М.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2020 року військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), в якому просила затримати громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач о 15 год. 50 хв. 07 травня 2020 року був прийнятий на територію України під час прикордонно-представницької зустрічі в ППр «Ужгород» ВПС «Ужгород» в порядку угоди про реадмісію осіб, який незаконно перетнув державний кордон в складі групи осіб із України в Словацьку Республіку на напрямку 7 прикордонного знаку ділянки відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний» та був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки. Вказує, що документи, які посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. Окрім цього, відповідач за порушення законодавства з прикордонних питань вже затримувався, а саме 25 квітня 2019 року на ділянці відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Зазначає, що своїми діями відповідач вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та відповідно до ст. 263 КУпАП був затриманий в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. Зауважує, що відповідач, знаючи про можливість легально в`їхати до ЄС, обрав незаконний спосіб досягнення своєї мети, усвідомлюючи, що при цьому неодноразово будуть грубо порушувати та ігнорувати законодавство України на своєму шляху. Вказує, що між Україною та Народною Республікою Бангладеш угоду про реадмісію не укладено.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2020 року адміністративний позов задоволено. Затримано громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, незаконно перетнув державний кордон України, а також у нього відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону України та документи, що посвідчують його особу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, громадянин ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції порушено його право на правову допомогу, передбачене ст. 59 Конституції України та ст. 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу». З метою ідентифікації особи відповідача представниками Державної прикордонної служби України не в повній мірі були здійснені заходи з ідентифікації іноземця, а саме не проведено дактилоскопію. Крім цього, зважаючи на порушення ним норм законодавства України, які встановлюють правила перетину державного кордону та намагання незаконно потрапити в країни Євросоюзу, позивач мав надати право добровільно повернутись в країну походження винісши рішення про примусове видворення, проте такого не зробив. Відсутність паспорту громадянина Народної Республіки Бангладеш не є підставою для затримання з метою ідентифікації, оскільки позивачем не проведено жодних дій та не надано доказів про проведення таких дій, які б були спрямовані на підтвердження особи відповідача.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що порушення права відповідача на правову допомогу не було, оскільки негайно проінформовано Центр безоплатної вторинної допомоги, що підтверджується копією відповідного доручення про надання безоплатної вторинної допомоги особі; проінформовано відповідача про його права, передбачені Конституцією України та іншими нормативними документами, що підтверджується підписами у матеріалах справи про адміністративне затримання відповідача на зрозумілій для нього мові у присутності перекладача, що підтверджується відповідними підписами; відповідачем не подано жодних заяв та клопотань до службових осіб Державної прикордонної служби України під час подання позовної заяви щодо затримання з метою ідентифікації та подальшого видворення; відповідачем не подано жодних заяв, клопотань під час поміщення, утримання та перебування в ПТТ « Чопського прикордонного загону», пункті тимчасового перебування іноземців, які не легально перебувають на території України ( далі - ПТПІ), щодо необхідності захисника. Також, Чопським прикордонним загоном дотримано процедуру ідентифікації іноземця у повному обсязі, про що свідчить заповнена дактилоскопічна картка від 07 травня 2020 року, у якій наявний підпис особи відповідача.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач, громадянин ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 о 15 год. 50 хв. 07 травня 2020 року був прийнятий на територію України піл час прикордонно-представницької зустрічі в ППр «Ужгород» ВПС «Ужгород» в порядку угоди про реадмісію осіб, який незаконно перетнув державний кордон в складі групи осіб із України в Словацьку Республіку на напрямку 7 прикордонного знаку ділянки відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний» та був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки. Документи що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у нього відсутні. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, зокрема, копією протоколу про адміністративне затримання від 07 травня 2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 07 травня 2020 року; довідкою №21/57 від 08 травня 2020 року.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Із змісту наведеної норми слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, чим фактично спростовуються доводи апелянта про його незаконне поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Згідно норм ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання; осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон; іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з особами, зазначеними у частинах другій - дванадцятій статті 4 цього Закону, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з працевлаштуванням, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у реалізації проектів міжнародної технічної допомоги, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у діяльності релігійних організацій, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у діяльності філій, відділень, представництв та інших структурних осередків громадських (неурядових) організацій іноземних держав, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які працюють у представництвах іноземних суб`єктів господарювання в Україні, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які працюють у філіях або представництвах іноземних банків на території України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з провадженням культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України «Про волонтерську діяльність», інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які працюють кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації на території України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців та осіб без громадянства, які навчаються у навчальних закладах України не менш як протягом одного року, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання; іноземців - громадян держав, які можуть в`їжджати в Україну без візи відповідно до законодавства України чи міжнародного договору України, - за паспортним документом або іншим документом, якщо це передбачено міжнародним договором України; іноземців, які є громадянами держав, з якими укладено договори про місцевий прикордонний рух, - за документами, які дають право на перетинання державного кордону в межах місцевого прикордонного руху, що оформляються дипломатичними представництвами та консульськими установами України в установленому Міністерством закордонних справ України порядку; іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, - за паспортним документом та військовим квитком рядового, сержантського і старшинського складу.

Статтею 30 Закону визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Згідно із ч. 4 тієї ж статті іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

З матеріалів справи слідує, що громадянин, ІНФОРМАЦІЯ_3 , є нелегальним мігрантом, ним не представлено документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відсутність національного паспортного документу підтверджується протоколом Відділу прикордонної служби «Ужгород» від 07 травня 2020 року про адміністративне затримання, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів, довідкою Західного регіонального управління Чопського прикордонного загону від 08 травня 2020 року № 21/57.

Тому, колегія суддів вважає, що відповідач будучи нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних підстав, а тому існує ризик його втечі.

Крім того, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, що спростовує його доводи щодо неприйняття позивачем рішення про його примусове повернення до країни походження, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається нез`ясованим у повній мірі.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права відповідача на правову допомогу, яке передбачене ст. 59 Конституції України та ст. 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», то такі спростовані матеріалами справи, а саме копією доручення про надання безоплатної вторинної допомоги особі; підписами відповідача у матеріалах справи про адміністративне затримання на зрозумілій для нього мові про інформування про його права передбачені Конституцією України та іншими нормативними документами у присутності перекладача; відсутністю жодних заяв та клопотань до службових осіб Державної прикордонної служби України під час подання позовної заяви щодо затримання з метою ідентифікації та подальшого видворення; відсутністю жодних заяв, клопотань під час поміщення, утримання та перебування в ПТТ «Чопського прикордонного загону», пункті тимчасового перебування іноземців, які не легально перебувають на території України ( далі - ПТПІ), щодо необхідності захисника.

Також, стосовно не повного проведення процедури ідентифікації особи, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» під час затримання органи охорони державного кордону забезпечують проведення дактилоскопії, а в разі потреби - взяття інших біометричних даних іноземців та осіб без громадянства відповідно до закону.

Згідно із п. 6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Колегія суддів вважає, що Чопським прикордонним загоном дотримано процедуру ідентифікації іноземця у повному обсязі, оскільки таке підтверджується заповненою дактилоскопічною карткою від 07 травня 2020 року, у якій наявний підпис особи відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про затримання громадянина з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, встановлено, що у позивача були достатні підстави для подання до суду, з підстав передбачених ч. 1 ст. 289 КАС, позовної заяви про застосування судом до громадянки через відсутність у такого документа, що дає право на виїзд з України.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 289, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2020 року у справі № 308/4451/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року.