Справа № 160/7640/20
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/7640/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 р. (суддя Неклеса О.М., повне судове рішення складено 09.07.2020 р.) в справі № 160/7640/20 за позовом військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі,

ВСТАНОВИВ:

Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС), Національної академії Національної гвардії України (далі - НАНГ) до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі, на загальну суму 61 613,15 грн. на користь Національної академії Національної гвардії України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 р. позовна заява повернута прокурору.

В апеляційній скарзі військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України просить скасувати ухвалу з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апелянт вказує, що уповноваженими органами на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах (МВС та НАНГ) не здійснювались заходи представницького характеру з питання захисту інтересів держави щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в вищому військовому навчальному закладі, що свідчить про те, що ці органи неналежно виконують свої повноваження, а тому у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Встановивши, що прокурор в обґрунтування звернення з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з цим позовом послався на нездійснення Міністерством внутрішніх справ України та Національною академією Національної гвардії України захисту інтересів держави у спірних правовідносинах через відсутність коштів для сплати судового збору, а прокурором до позовної заяви не надано будь-яких доказів, які б свідчили про неможливість виконання саме Міністерством внутрішніх справ України і Національною академією Національної гвардії України своїх повноважень у спірних правовідносинах (зокрема, доказів, що підтверджували відсутність бюджетних асигнувань за вказаним кодом бюджетної класифікації, інших доказів, що підтверджують відсутність коштів на сплату судового збору), як й не надано доказів витребування таких документів в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», суд першої інстанції дійшов висновку, що у наведеному позові прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду, зокрема, з позовною заявою від імені Міністерства внутрішніх справ України, Національної академією Національної гвардії України, до компетенції яких, як вказує прокурор, віднесені відповідні повноваження на захист законних інтересів держави, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що й стало підставою для повернення позовної заяви, тому повернув позову заяву прокурору.

Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за змістом позовної заяви підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом є не здійснення МВС та НАНГ належним чином повноважень із захисту інтересів держави у спірних правовідносинах через відсутність коштів для сплати судового збору.

За позицією прокурора, викладеною в апеляційній скарзі, МВС і НАНГ не здійснили заходи з питання захисту інтересів держави щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в вищому військовому навчальному закладі, що свідчить про те, що ці органи неналежно виконують свої повноваження, а тому у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом.

Вирішуючи питання наявності у прокурора в спірних правовідносинах права на звернення до суду в інтересах держави, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 5 КАС України встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, визначених Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу (частина 4 статті 53 КАС України).

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України.

Пунктом 3 частини 1 статті 131№ Конституції України проголошено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Зважаючи на те, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, та повинен обґрунтувати у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно з абзацами 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до абзацу 4 частини 4 статті 23 приведеного Закону виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що захист інтересів держави за загальним правилом покладено на відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, який виконує субсидіарну роль у разі не здійснення таким суб`єктом своїх функцій або неналежного здійснення.

В такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень.

Тобто, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення, передбаченого статтею 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо) неналежного здійснення відповідним суб`єктом владних повноважень своїх повноважень із захисту інтересів держави.

Сама по собі обставина не звернення суб`єкта владних повноважень з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах: від 19.07.2018 у справі №822/1169/17, від 23.09.2018 у справі №924/1237/17, від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, а також в ухвалі від 19.07.2018 у справі №822/1169/17, висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, судом мають враховуватися при виборі і застосуванні норм права.

В цьому випадку, як вірно зазначив суд першої інстанції, прокурором не приведено доказів не здійснення МВС та НАНГ захисту інтересів держави щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі, на загальну суму 61 613,15 грн. через відсутність коштів для сплати судового збору, а прокурором до позовної заяви не надано будь-яких доказів, які б свідчили про неможливість виконання саме МВС і НАНГ своїх повноважень у спірних правовідносинах (зокрема, доказів, що підтверджували відсутність бюджетних асигнувань за вказаним кодом бюджетної класифікації, інших доказів, що підтверджують відсутність коштів на сплату судового збору), як й не надано доказів витребування таких документів в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 7 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Враховуючи приведені обставини, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, не обґрунтовано підстави звернення до суду, зокрема, з позовною заявою від імені Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України, до компетенції яких, як вказує прокурор, віднесені відповідні повноваження на захист законних інтересів держави, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Доводи апелянта стосовно того, що уповноваженими органами на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах (МВС та НАНГ) не здійснювались заходи представницького характеру з питання захисту інтересів держави щодо відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в вищому військовому навчальному закладі, що свідчить про те, що ці органи неналежно виконують свої повноваження, а тому у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, спростовані приведеними вище висновками суду.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали не вбачається.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 р. в справі № 160/7640/20 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 р. в справі № 160/7640/20 за позовом військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 05.10.2020 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.10.2020 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко