Справа № 802/3879/14-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3879/14-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик В.В.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

22 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Шидловського В.Б. Франовської К.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ткач В.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії про стягнення коштів та компенсації,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центральної виборчої комісії України, в якому просив стягнути з Центральної виборчої комісії України середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільненyі за періоди з 01.10.2013 року по 01.11.2014 року в розмірі 12870,00 грн. та з 12.02.2010 року по 27.10.2011 року в розмірі 19495,00 грн., компенсацію за дні невикористаних відпусток за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року в розмірі 1980,00 грн., компенсації втрати коштів внаслідок інфляції на суму 2380,00 грн., моральну шкоду за тривале порушення трудових прав в розмірі 500,00 грн. та 1000,00 грн. витрат на юридичну допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення норм чинного законодавства відповідачем лише в жовтні 2013 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 лютого 2010 року виплачено частину боргу, не в повному обсязі виплачено заборгованість по заробітній платі (компенсація за дні невикористаних відпусток, за затримку трудової книжки і повного розрахунку та індексацію коштів, внаслідок затримки виплати), тому він має право на відшкодування за затримку розрахунку при звільненні відповідно до приписів статті 117 Кодексу законів про працю України .

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 07.11.2014 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо стягнення 19 495 грн середньомісячного заробітку за затримку видачі трудової книжки за період з 12 лютого 2010 року по 27 жовтня 2011 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 109 КАС України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, оскільки дане питання вже вирішено судами за позовом позивача в іншій справі.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року, позовну заяву, в частині позовних вимог про стягнення компенсації за дні невикористаних відпусток, за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року, та про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, за період з 01.10.2013 року по 04.05.2014 року, залишено без розгляду на підставі пункту 9 частини 1 статті 155 КАС України (у редакції, чинній на час прийняття судових рішень).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року, в задоволенні адміністративного позову про стягнення коштів, компенсації та моральної шкоди відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.09.2016 року ухвалу та постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.18.2018 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 01.09.2016 року скасовано, а справу направлено до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на новий касаційний розгляд.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10.10.2019 року ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року про залишення позовних вимог в частині без розгляду та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року скасовано, а справу у цій частині направлено на новий судовий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 03.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про витребування доказів.

Протокольною ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог не прийнято до розгляду та повернуто заявнику.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.01.2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії України про стягнення коштів та компенсації відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору, просить: скасувати ухвалу від 03.01.2020 року про відмову в задоволенні заяви про витребування доказів, протокольну ухвалу про відмову прийняти уточнені позовні вимоги, рішення від 22.01.2020 року; прийняти ухвалу про витребування доказів, прийняти до розгляду та задовольнити уточнені позовні вомоги.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що судом не взято до уваги ті обставини, що саме ЦВК призначала на посаду та звільняла з посади скаржника, оформлювала трудову книжку, фінансувала діяльність територіального виборчого округу, в тому числі заробітну плату членам окружних виборчих комісій. Також зазначив, що суд не надав оцінки порушенням ЦВК норм КЗпП, зокрема щодо звільнення працівника під час перебування його на лікарняному, затримки видачі трудової книжки та затримки проведення повного розрахунку.

Скаржник вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність трудових відносин, оскільки ним написана заява про згоду виконувати певні обов`язки, є відповідне письмове рішення керівника установи по його заяві (призначення), оформлена трудова книжка та отримана ним за виконання обов`язків зарплата у вигляді винагороди, з якої сплачені всі належні податки, та є письмове рішення про його звільнення.

Крім того, скаржник зазначив, що суд при відкритті провадження не зазначив в ухвалі, за якими правилами буде проведено розгляд справи, не задовольнив низку клопотань про витребування необхідних доказів.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджує, що доводи апелянта є необґрунтованими, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач зазначає, що ЦВК за поданням відповідних суб`єктів виборчого процесу своїм рішенням формує склад окружних виборчих комісій, а не приймає на роботу членів останніх. Повноваження членів відповідних виборчих комісій припиняються за положеннями Закону України «Про вибори Президента України», що не є звільненням з роботи. Заповнення ЦВК трудових книжок членам ОВК, зокрема їх секретарям, не передбачено діючим на той час законодавством. Відповідно до Закону України «Про Центральну виборчу комісію», Закону України «Про вибори Президента України», інших нормативно - правових актів Центральна виборча комісія не є правонаступником жодної окружної виборчої комісії з виборів Президента України, тому у спірних правовідносинах ЦВК не є суб`єктом відповідальності, визначеним нормами трудового законодавства, що свідчить про неможливість узагалі звернення позивачем вимог до ЦВК про стягнення компенсаційних виплат, передбачених Кодексом законів про працю.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

У відповідності до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суди розглядали справу неодноразово та встановили такі обставини.

27 листопада 2009 року Центральною виборчою комісією прийнята постанова № 381 "Про утворення окружних виборчих комісій територіальних виборчих округів з виборів Президента України 17 січня 2010 року"., що 27 листопада 2009 року Центральною виборчою комісією прийнята постанова № 381 "Про утворення окружних виборчих комісій територіальних виборчих округів з виборів Президента України 17 січня 2010 року".

Згідно додатку № 2 до постанови Центральної виборчої комісії № 381 від 27 листопада 2009 року затверджено склад окружних виборчих комісій з виборів Президента України 2010 року, зокрема окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 (надалі - ОВК ТВО № 11).

До складу окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 включено ОСОБА_1 на посаду секретаря цієї комісії.

Постановою ОВК ТВО № 11 від 29 листопада 2009 року № 2 визначено, що секретар комісії буде працювати на платній основі.

Згідно з додатком 1 до постанови Центральної виборчої комісії від 22 грудня 2009 року № 532 повноваження секретаря окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 ОСОБА_1 достроково припинено у зв`язку з відкликанням кандидатом на пост Президента України.

Позивач з 27 листопада 2009 року по 22 грудня 2009 року працював на посаді секретаря ОВК ТВО № 11 та при звільненні із ОСОБА_1 не було проведено розрахунку в повній мірі.

Рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року в цивільній справі № 2-1356/10, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2010 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 задоволено частково. Стягнуто з окружної виборчої комісії на користь позивача 792,00 грн заробітної плати та 1732,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У червні 2010 року у зв`язку із ліквідацією окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Вінниці від 11 серпня 2010 року в цивільній справі № 2-1356/10 замінено сторону виконавчого провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року з окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 на Центральну виборчу комісію.

При винесенні зазначеної ухвали Ленінський районний суд міста Вінниці виходив з того, що Центральна виборча комісія відповідно до законодавства України здійснює погашення прийнятої в установленому порядку кредиторської заборгованості окружної виборчої комісії після припинення її повноважень на підставі відомостей про таку заборгованість та документів, які її підтверджують. Сам факт неподання до Центральної виборчої комісії відомостей про заборгованість, яка виникла ще до припинення повноважень окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 та підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою відмови у виплаті ОСОБА_1 його заробітної плати.

На виконання вказаного рішення та за обставин заміни сторони виконавчого провадження з виконання цього ж рішення ЦВК у квітні 2011 року та травні 2013 року ОСОБА_1 перераховано відповідно 2068,58 грн та 455,92 грн, а загалом - 2524,50 грн, що свідчить про повне виконання зазначеного судового рішення. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Крім того, судами встановлено, що після відкриття 04 березня 2011 року виконавчого провадження з виконання вище вказаного рішення та заміни сторони виконавчого провадження ЦВК у квітні 2011 року на користь ОСОБА_1 перераховано 2068,58 грн, а також 916,39 грн спрямовано відповідним органом у рахунок утримання обов`язкових платежів, що також підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 15 березня 2012 року виконавче провадження закінчено.

14 грудня 2012 року головним державним виконавцем виконавче провадження відновлено, відразу після отримання ЦВК реквізитів рахунку позивача у травні 2013 року йому перераховано 455,92 грн.

Постановою від 14 жовтня 2013 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 03 жовтня 2013 року головним державним виконавцем виконавче провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року закінчено.

Вважаючи, що відповідачем порушені права у зв`язку із затримкою повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Враховуючи попередні судові рішення у справі, предметом дослідження в межах розгляду даної справи є наявність у позивача права на отримання компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року та стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2013 року по 03.05.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не перебував із Центральною виборчою комісією у трудових відносинах, що унеможливлює пред`явлення вимоги до цієї особи про проведення розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 20 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що організація і порядок проведення виборів і референдумів визначаються виключно законами України. Організація, підготовка та порядок проведення виборів Президента України 2010 року визначалися Законом України "Про вибори Президента України".

Згідно з частиною першою статті 22 Закону України "Про вибори Президента України" (в редакції, що діяла на час організації підготовки та проведення виборів Президента України 2010 року) виборчі комісії є спеціальними колегіальними державними органами, уповноваженими організовувати підготовку та проведення виборів Президента України.

Відповідно до частин четвертої статті 22 Закону України «Про вибори Президента України», окружна виборча комісія є юридичною особою.

Окружні виборчі комісії з виборів Президента України утворюються Центральною виборчою комісією, а їх члени включаються до складу виборчих комісій за поданнями визначених статтями 23 Закону суб`єктів внесення кандидатур, зокрема кандидатів на пост Президента України. До подання додаються заяви осіб, запропонованих до складу відповідної окружної виборчої комісії, про згоду на участь у її роботі.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.30 Закону України "Про вибори Президента України" повноваження члена окружної, дільничної виборчої комісії припиняються достроково виборчою комісією, яка її утворила, зокрема, у зв`язку з його відкликанням відповідним кандидатом на пост Президента України.

Надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права під час ухвалення постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року, залишеної без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ЦВК про стягнення компенсації втрати коштів унаслідок інфляції, моральної шкоди, відшкодування витрат, витрат на юридичну допомогу, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 не перебував та не перебуває у трудових відносинах з Центральною виборчою комісією. Тобто обов`язок здійснити виплату позивачу належних йому сум у встановлені строки законодавством України покладався на окружну виборчу комісію територіального виборчого округу № 11, яка була самостійною юридичною особою. Факт не перебування позивача із Центральною виборчою комісією у трудових правовідносинах свідчить про неможливість пред`явлення вимоги до цієї особи про проведення розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про вибори Президента України" (у редакції від 21 серпня 2009 року № 1616-VІ, яка діяла до внесення змін Законом України від 13 березня 2014 року № 879-VІІ) повноваження окружних виборчих комісій починалися з дня, наступного після дня прийняття рішення про їх утворення, і закінчувалися через п`ятнадцять днів після офіційного оголошення Центральною виборчою комісією результатів виборів Президента України.

Оскільки Центральна виборча комісія офіційно оголосила результати виборів Президента України 14 лютого 2010 року, тому 02 березня 2010 року окружні виборчі комісії з виборів Президента України припинили свої повноваження.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України, Законів України "Про Центральну виборчу комісію", «Про вибори Президента України», інших нормативно-правових актів Центральна виборча комісія не є правонаступником жодної окружної виборчої комісії з виборів Президента України.

Заміна сторони виконавчого провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року з окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 на Центральну виборчу комісії проведена саме в частині виплати кредиторської заборгованості перед ОСОБА_1 , а не як правонаступника у вказаних правовідносинах.

При винесенні зазначеної ухвали Ленінський районний суд міста Вінниці виходив з того, що Центральна виборча комісія відповідно до законодавства України здійснює погашення прийнятої в установленому порядку кредиторської заборгованості окружної виборчої комісії після припинення її повноважень на підставі відомостей про таку заборгованість та документів, які її підтверджують. Сам факт неподання до Центральної виборчої комісії відомостей про заборгованість, яка виникла ще до припинення повноважень окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 та підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою відмови у виплаті ОСОБА_1 його заробітної плати.

Позивачем не заперечувався факт повного виконання відповідачем рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року в частині виплати нарахованої цим рішенням заборгованості ОВК ТВО № 11.

Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій, що Центральна виборча комісія в спірних правовідносинах не є суб`єктом відповідальності, визначеним нормами трудового законодавства та відсутність підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Враховуючи те, що правова оцінка даним спірним правовідносинам надана судом касаційної інстанції, який зазначив щодо неможливості пред`явлення вимоги до Центральної виборчої комісії про проведення розрахунку при звільненні, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року та стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2013 року по 03.05.2014 року.

Щодо заперечень апелянта на ухвали суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач вважає, що відмовивши в задоволенні клопотання про витребування доказів та не витребувавши їх з власної ініціативи, суд знехтував приписами КАСУ щодо вжиття визначених законом заходів, які необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку про відмову в задоволенні зазначеного клопотання, оскільки зміст інформації, яку просив витребувати позивач, не належить до кола обставин, що стосується предмета доказування при розгляді даної справи.

Крім того, на переконання колегії суддів, суди, виходячи з наявних фактичних обставин справи, встановлених під час судового розгляду справи, визначають необхідність у витребуванні додаткових доказів у справі. Тому, задоволення клопотань щодо витребування доказів, а також інших клопотань по справі є процесуальним правом, а не обов`язком суду.

Колегія суддів також вважає правомірною відмову суду першої інстанції прийняти уточнені позовні вимоги, оскільки, як слідує із заяви про уточнення позовних вимог від 09.12.2019, позивачем в порушення ч.7 ст.47 КАС України не надано доказів направлення копії цієї заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Згідно ч.7 ст.47 КАС України, у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою та третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішення.

Враховуючи вищевикладене, підстави для прийняття заяви про збільшення позовних вимог до розгляду відсутні, тому суд першої інстанції повинен був повернути її заявнику без розгляду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про незазначення судом в ухвалі, за якими правилами буде проведено розгляд справи.

Дійсно, відповідно до ч. 9 ст. 171 КАС України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, і за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа.

Проте КАС України не визначає дії судді при отриманні справи, провадження у якій відкрито, тому суддя може прийняти ухвалу про прийняття справи до свого провадження, зміст якої має відповідати вимогам ст.248 КАС. При цьому в такій ухвалі не обов`язково має бути зазначено, за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа. Прийняття такої ухвали та її подальше направлення сторонам носить інформативний характер для сторін.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що вказана справа розглянута за правилами загального позовного провадження, що не порушує норм Кодексу адміністративного судочинства України та прав відповідача.Таким чином, колегія суддів не убачає порушення норм процесуального права в зазначеній частині.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 жовтня 2020 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Шидловський В.Б. Франовська К.С.