Справа № 465/135/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 465/135/20 пров. № А/857/9916/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2020 року (головуючого судді Кузь В.Я., ухвалену у відкритому судовому засіданні без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Львів) у справі №465/135/20 провадження №2-а/465/135/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20.12.2016 звернувся в суд з уточненим позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок пенсії по віку з дня призначення пенсії з 09.03.1983р. враховуючи надбавки, а саме 15% - за особливі умови праці та 10% - за таємність.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Представник позивача адвокат Живко О.Б. засобами електронного зв`язку подала до апеляційного суду клопотання про перенесення судового засідання в якому вказала, що не може прибути в судове засідання, оскільки має призначене судове засідання у Галицькому районному суді м. Львова на 09:50 год., про яке повідомили раніше, однак на думку колегії суддів вказане клопотання є необґрунтованим, оскільки вказані підстави не свідчать про не можливість бути присутнім у даному судовому засіданні, а також апеляційний суд не визнавав обов`язкової участі сторін у справі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Кривецька О.М. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 20.12.2016 звернувся до суду в якому просить зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок пенсії по віку з дня призначення пенсії з 09.03.1983 враховуючи надбавки, а саме 15% - за особливі умови праці та 10% - за таємність.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду та не заявлено про поновлення пропущеного строку.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строку звернення визначені у статті 123 КАС України, зокрема, частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Таким чином, для вирішення питання про наявність або відсутність поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку та коли особа дізналася (повинна була дізнатися) про порушення свого права.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних позивачем причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач 20.12.2016 звернувся до суду в якому просить зобов`язати пенсійний орган здійснити перерахунок пенсії по віку з дня призначення пенсії з 09.03.1983 враховуючи надбавки, а саме 15% - за особливі умови праці та 10% - за таємність, як докази до позову додав серед іншого архівні довідки від 01.11.2011 та від 22.11.2010, посвідчення, також позивач 19.10.1941 року народження, інвалід 2 групи загального захворювання

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21.12.2016 відкрито провадження у справі.

13.02.2017 представник позивача подала клопотання про витребування додаткових доказів, а саме пенсійну справу позивача у справі, яке задоволено судом та надана відповідачем у судове засідання суду.

Також представником позивача долучені довідки Львівського обласного військового комісаріату від 18.05.2005 ХВ 31526, довідка Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 21.03.2016 №1466 про отримання пенсії за вислугою років за період з 01.01.2015 по 31.03.2016, та повідомлення про розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016, а позивач неодноразово звертався до суду із заявами про отримання інформації про перерахунок пенсії із засобів масової інформації, які долучав до заяв (аркуші справи 82-84, 93-95).

Аналізуючи обставини справи в зв`язку з чим залишено позов повністю без розгляду, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що при прийнятті оскаржуваної ухвали не надано належну оцінку обставинам справи, а саме коли позивач дізнався про не врахування надбавок до пенсії, які подав докази на підтвердження своїх доводів, також суд повинен проаналізувати дії відповідача на підставі позовних вимог та доводів щодо строку з моменту призначення пенсії та вимог в межах звернення до суду із аналізом пенсійної справи, відповідно оскаржувана ухвала унеможливлює доступ позивача до правосуддя повністю та прийняття рішення суду по суті щодо отримання пенсії в більшому розмірі.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) пункт 52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

У справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи наведене з врахуванням вказаних законодавчих положень та пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а тому, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції по суті заявленим вимогам.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 317, 320, 321, 322, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2020 року у справі №465/135/20 провадження №2-а/465/135/20 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 02.10.2020 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Ільчишин Н.В. з 28.09.2020 по 01.10.2020.