Справа № 487/1020/20
Суддя: Нікітін Д. Г.
Дата ухвалення: 2020-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/1020/20
Провадження № 2-а/487/58/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2020 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді -Нікітіна Д.Г.,
при секретарі - Оцабера М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП серії ЕАК №2072186 від 06.02.2020 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що була зупинена працівником поліції з приводу не виконання дорожнього знаку 2.2 проїзд без зупинки заборонено та здійснила проїзд без зупинки в зоні його дії чим порушила п. 8.4. б ПДР - порушення вимог знаків пріоритету. Але, позивач вважає, що не порушила жодного пункту ПДР, та відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження постанови.

Відповідач надав відзив, в якому зазначив, що вимоги позивача є пезпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню. Просили відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання, яке призначено на 29.01.2019 позивач, його представник та відповідач не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про слухання справи за їх відсутності .

В силу ч.3 ст.268 КАС України неявка зазначених осіб не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, надавши їм оцінку, суд доходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 06.02.2020 року інспектором роти № 2 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції Ревенком Є.М., разом з напарниками, було виявлено порушення Правил дорожнього руху. А саме, водій керуючи автомобілем Opel Vectra з державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Садова здійснила проїзд нерегульованого перехрестя вул. Садова з вул. Чкалова без зупинки перед дорожнім знаком 2.2 Проїзд без зупинки заборонено Додатку 1 ПДР України.

Було прийнято рішення зупинити вищевказаний транспортний засіб на підставі ст. 35 ЗУ "Про Національну поліцію". Інспектор підійшов до водія, ким виявилась, ОСОБА_2 належним чином представилась, пояснив суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів та попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР України на підставі ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4 а) ПДР України. Водій виконала законну вимогу інспектора.

Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог дорожнього знаку 2.2 Проїзд без зупинки заборонено Додатку 1 ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, було прийнято рішення винести постанову у справі про адміністративне правопорушення (далі - Постанова) щодо позивача.

Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 268 КУпАП.

Інспектор Ревенко Є.М., виніс постанову та наклав стягнення на позивача в розмірі 255 (двохсот п`ятдесят п`ять) гривень, відповідно до санкції статті..

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 283 КупАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: 1)найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; 2)дату розгляду справи; 3)відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; 4)опис обставин, установлених під час розгляду справи; 5)зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; 6)прийняте у справі рішення.

Згідно ч.1 ст.285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Крім того, статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже з аналізу зазначених положень вбачається, що особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення повинна дослідити докази вчинення правопорушення та надати їм оцінку. Перелік таких доказів наведений в ст.251 КУпАП.

Відповідачем надано відеозапис факту порушення позивачем правил дорожнього руху, але з вказаного відео не вбачається вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Отже відповідачами не доведено правомірність винесення оскаржуваної постанови, зокрема наявність події адміністративного правопорушення, його склад в діях позивача.

Також суд зауважує, що відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом забезпечено процесуальне право відповідача надати суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження правомірності свого рішення. Зокрема ухвалою про відкриття провадження у справі роз`яснено право відповідача надати відзив та усі докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Однак, жодні докази, на підставі яких виносилася оскаржувана постанова, відповідачем надано не було до суду.

Зазначені обставини свідчить, що відповідач виніс оскаржувану постанову без наявності доказів, які свідчили б про подію та склад правопорушення в діях позивача.

Згідно п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

В даному випадку, відповідач мав винести постанову про закриття справи, а не про накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ч.3 ст.256 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За таких обставин суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1 та 2 статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що зазначено у рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04), заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Як вбачається з наданого позивачем до суду акту виконаних робіт адвокатом №1 від 12.02.2020 року, до складу правничої допомоги по справі адвокатом включено: усна консультація 10.02.2020 року (1 година, 1000 грн.), складання адміністративного позову (2 години, 2000 грн.), представництво інтересів в суді (1000 грн.). Таким чином, згідно наданої позивачем довідки, загальна сума наданих послуг склала 4000,00 грн.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у Заводському районному суді міста Миколаєва, суд виходить з наступного.

Суд зазначає, що предметом даної справи є оскарження постанови серії ЕАК №2072186 від 06 лютого 2020 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., що за визначенням Кодексу адміністративного судочинства України є справою незначної складності. Предмет спору у цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

При цьому, об`єктивна необхідність для професійного досвідченого адвоката, який надав правову допомогу позивачу, не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, з огляду на що розмір таких витрат підлягає зменшенню.

При цьому суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року (справа №2040/6747/18).

Враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, незначну складність даної справи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги завищеним та таким, що підлягає зменшенню. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою під час розгляду справи у розмірі 500,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1,2,3,241-246 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Постанову Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, по справі про адміністративне правопорушення ЕАК№2072186 від 06.02.2020 року, щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП - скасувати.

Стягнути з Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції (м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 1-Б/1, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду справи, у розмірі 500,00 грн. (п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва

Суддя Д.Г. Нікітін