Справа № 280/1530/20
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 280/1530/20

Третій апеляційний адміністративний суд e складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2020 (головуючий суддя Бойченко Ю.П., повний текст складено 03.06.2020)

у справі за позовом ОСОБА_2 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач-1), Державної казначейської служби України (відповідач-2), просила:

- визнати протиправними дії відповідача-1 щодо припинення з 01.11.2019 виплати позивачу пенсії по інвалідності;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача заборгованість з виплати пенсії по інвалідності за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 в сумі 1 625,41 грн.;

- стягнути з відповідача-2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій відповідача-1, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку грошової суми у розмірі 10 000 грн.;

- стягнути з відповідача-2 на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3200грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць відповідно до п.1 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 05.10.2016 №. ОСОБА_2 отримує пенсію за місцем реєстрації в м. Запоріжжі. З 01.11.2019 по 30.11.2019 пенсійних виплат позивач не одержувала. Дії відповідача з припинення виплати пенсії вважає протиправними, з посиланням на норми Конституції України та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2020 в позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення з 01.11.2019 виплати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) пенсії по інвалідності.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_2 заборгованість з виплати пенсії по інвалідності за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 в сумі 1 625 гривень 41 копійка.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заборгованості з виплати пенсії по інвалідності за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 в сумі 1 625 гривень 41 копійка.

У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Свою позицію суд першої інстанції в частині відмови в задоволення позову обґрунтував тим, що позивачем не доведено, що діями відповідача-1 щодо припинення з 01.11.2019 виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_2 заподіяно моральну шкоду, а саме не надано належних доказів, якими підтверджується завдання такої шкоди (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача-1 та заподіянням позивачу шкоди, не зазначено, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо. Водночас, з врахуванням наведеного вище, суд першої інстанції зазначив, що сам по собі факт дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії за листопад 2019 року не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Також вказано на те, що враховуючи предмет спору, а також те, що дана справа є справою незначної складності, яка потребувала від адвоката незначного об`єму наданих послуг (складання адвокатського запиту та позовної заяви), суд першої інстанції дійшов висновку, що понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 200 грн. є неспівмірним із складністю даної справи, а отже такі витрати, що підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1, суд першої інстанції зменшив до 1 500 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови з задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди та у частині відмови у стягненні судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 1700грн. і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000грн. та стягнення на користь позивача судових витрат у розмірі 1700грн.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної шкоди за порушення прав позивача завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатись ефективним. Особливо, якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Вказує на те, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Зазначає, що позивач безпідставно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 5000 грн., жодних доказів в обґрунтування залежності цієї суми від понесених ним душевних страждань ним не надано. Розрахунку розміру моральної шкоди позивачем не надано.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку письмового провадження. При цьому від ОСОБА_2 повернулася поштова кореспонденція, що направлялася судом з позначкою: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд апеляційної інстанції виконав свій обов`язок щодо повідомлення особи про розгляд даної справи, оскільки поштовим зв`язком, за адресою, що була вказана позивачем в позові та в апеляційній скарзі ( АДРЕСА_2 ) були направлені відповідні процесуальні документи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.04.2015 №, від 05.10.2016 №, від 12.06.2017 №, від 18.11.2019 №2301-.

Відповідно до Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 №1706-VII, позивач перебувала на пенсійному обліку в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як отримувач пенсії по інвалідності.

Виплату пенсії позивачу припинено з 01.11.2019 по 30.11.2019.

З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Олександрівського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя) від 20.02.2020 №0800-0206-8/4799 вбачається, що з листопада 2019 року виплату пенсії позивачу призупинено за результатами верифікації отримувачів пенсій, проведеної між автоматизованими системами фонду та Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб, відповідно до якої встановлено, що довідка від 12.06.2017 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 скасована.

З грудня 2019 року виплату пенсії поновлено на підставі нової довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Щодо виплати пенсії за листопад 2019 року зазначено, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів Українп від 05.11.2014 №637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Позивач не погоджується з діями відповідача-1 щодо припинення їй виплати пенсії з 01.11.2019 по 30.11.2019.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в частині його оскарження, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що факт протиправності дій відповідача з припинення виплати пенсії ОСОБА_2 , встановлений судом першої інстанції не підлягає перегляду в апеляційному порядку, оскільки не оскаржується сторонами.

Натомість позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 10000грн. та у частині відмови у стягненні судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 1700грн.

Надаючи оцінку правовідносинам у даній справі, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про наступне.

Стаття 56 Конституції України гарантує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 травня 2001 року у справі № 1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив, зокрема, таке: України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст. 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків».

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.1995 №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:

- наявність такої шкоди,

- протиправність діяння її заподіювача,

- наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача,

- вини заподіювача в заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем не зазначено в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив при визначенні її розміру, крім того до апеляційної скарги не долучено доказів, якими підтверджується завдання моральної шкоди, у зв`язку з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно розподілу судових витрат з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, розмір витрат на правову допомогу має відповідати складності справи; часу, що витрачений адвокатом; обсягу надання послуг; ціні позову або значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Шокуровим Дмитром Геннадійовичем, який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність надано: ордер від 18.11.2019 серії ДН №034864, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 11.07.2005 №1858, Договір про надання правової допомоги адвоката від 30.10.2019, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , предметом якого є надання правової (правничої) допомоги щодо здійснення представницьких повноважень, захисту прав і законних інтересів клієнта в обсягах та на умовах, встановлених цим договором, із додатковою угодою; акт приймання передачі наданої правової (правничої) допомоги від 05.03.2020 (400 грн. складання адвокатського запиту; 2 800 грн. складання позовної заяви); квитанцію від 05.03.2020 № на суму 3 200 грн., призначення платежу поповнення картрахунку готівкою, сплата адвокатських послуг (гонорару) за договором про надання правової допомоги адвоката від 30.10.2019.

Надаючи оцінку правовідносинам між позивачем та відповідачем щодо розподілу судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

До правової допомоги належать:

- консультації та роз`яснення з правових питань;

- складання заяв, скарг та інших документів правового характеру;

- представництво тощо.

Водночас, Конституційний Суд України в Рішенні від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначив, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надає докази сплати його витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, суд в силу ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) з урахуванням співмірності витрат, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Звідси, враховуючи предмет спору, а також те, що дана справа є справою незначної складності, яка потребувала від адвоката незначного об`єму наданих послуг (складання адвокатського запиту та позовної заяви), колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 200 грн. є неспівмірним із складністю даної справи.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати, що підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1, необхідно зменшити до 1 500 грн.

Окремо слід зазначити, що, враховуючи приписи частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, судові витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а не за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Верховний Суд в постанові від 21.08.2020 у справі № 520/2915/19 зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, сума витрат на правову допомогу, зменшена судом першої інстанції до розміру 1500грн. відповідає співмірності витрат у даній справі та має розумну суму, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції і в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування або зміни.

З огляду на результати розгляду справи та з врахуванням того, що позивач була звільнена судом від сплати судового збору судові витрати розподілу не підлягають.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Строки касаційного оскарження, з урахуванням п. 3 Розділу IV «Прикінцеві Положення» КАС України в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, продовжуються на строк дії карантину.

Повний текст постанови виготовлено 21.09.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова