Справа № 480/4790/19
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 р. Справа № 480/4790/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, м. Суми, повний текст складено 26.12.19 року по справі № 480/4790/19

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнення грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 18788,80 грн. згідно наказу від 30.09.2019 командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України; стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 30.09.2019 по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 18788,80 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят вісім грн 80 коп).

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 9394,4 грн. (дев`ять тисяч триста дев`яносто чотири грн 40 коп).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною організацією, яка фінансується з державного бюджету. Військовою частиною була розрахована сума грошової компенсації за не отримане речове майно, включена в наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 240 від 30.09.2019 та відповідна заявка разом з рапортом військовослужбовця була направлена до довольчого органу для виділення кошторисних призначень. Оскільки фінансування здійснюється виключно з Державного бюджету України, військова частина не мала можливості сплатити відповідну компенсацію. Аналізуючи дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , які стали підставою для подання вказаного позову, зазначає, що військовою частиною були дотримані вимоги, передбачені ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема військовою частиною була розрахована сума грошової компенсації, включена в наказ та відповідна заявка разом з рапортом направлена до довольчого органу для виділення кошторисних призначень. З посилання на правову позицію, висловлену Шостим апеляційним адміністративним судом у постанові від 06.11.2018 у справі № 825/2249/18, зазначає, що з урахуванням того, що фінансування здійснюється виключно з Державного бюджету України, військова частина не має можливості сплатити відповідну компенсацію за власний рахунок. Також стверджує, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. У додаткових поясненнях до апеляційної скарги зазначає, що згідно копії меморіального ордеру № 17/реч. за березень 2020 року та відомості на виплату компенсації за не отримане майно, відповідачем виплачена позивачу грошова компенсація за виключенням утриманих податків і зборів.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2019 № 240 припинено (розірвано) контракт та звільнено ОСОБА_1 з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.13).

Згідно довідки від 30.09.2019 № 223 грошова компенсація вартості за не отримане речове майно ОСОБА_1 складає 18788,80 грн (а.с. 16).

Під час служби, ОСОБА_1 звертався до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомляв про своє небажання продовжувати військову службу та при звільненні просив виплатити, в тому числі грошову компенсацію за неотримане речове майно (а.с.19).

Військова частина НОМЕР_1 листом від 19.11.2019 № 772 повідомила про відсутність бюджетних призначень (а.с.29).

Не погодившись із бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій військової части щодо невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно та наявністю у зв`язку з цим підстав для застосування до спірних правовідносин статтей 116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів частково не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі по тексту - Закон України №2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно зі ст.9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 ст.9 Закону України №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до п.1 та п. 8 Розділу І Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, яка затверджена Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 №232 (далі по тексту - Інструкція №232) визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці). Військовослужбовцям речове майно особистого користування та інвентарне майно видається за встановленими нормами і порядком, визначеними цією Інструкцією.

Відповідно до п.1 Розділу ІІІ Інструкції №232 офіцери, прапорщики, мічмани набувають права на отримання речового майна за встановленими нормами одночасно з присвоєнням їм першого офіцерського звання чи військового звання прапорщик або мічман. Наступна видача предметів речового майна вказаним категоріям військовослужбовців проводиться після закінчення встановлених строків носіння раніше отриманих речей.

Приписами п.4 Розділу ІІІ Інструкції №232 визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008 (далі по тексту - Положення) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Приписами абз.3 п.242 Положення визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, позивач був звільнений з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.09.2019 № 240 у запас на підставі статті 26 частини 5 пункту 2 підпункту "а" (у зв`язку з закінченням строку дії контракту) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та розраховано за всіма видами забезпечення та виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено на зарахування на військовий облік до Сумського МВК м. Суми (а.с.13).

Приписами Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби за заявою (рапортом) особи на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації.

Отже, з наведених вказаних вище законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена постановах від 14.08.2019 по справі №820/3719/17 та від 03.10.2018 по справі №803/756/17.

З огляду на матеріали справи, згідно довідки від 30.09.2019 № 223 станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини сума заборгованості за неотримане під час проходження військової служби речове майно склала 18788,80 грн. (а.с.16-17).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в даному випадку відповідач по справі на час прийняття наказу від 20.09.2019 № 240 та розрахунку з позивачем за всіма видами забезпечення та виключення із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення повинен був зазначити у цьому наказі про виплату позивачу грошової компенсації вартості речового майна, яку він не отримав в період проходження військової служби, однак останнім не було такого здійснено.

Отже, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості та правомірності вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 18788,80 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що військовою частиною НОМЕР_2 виконано усі дії для здійснення виплати компенсації за неотримане речове майно, а саме видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, та направлено пакет документів, необхідний для отримання компенсації за неотримане речове майно, до довольчого органу для виділення кошторисних призначень для розрахунку з позивачем (містяться в матеріалах справи), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку, з урахуванням вже вказаного вище, у позивача після звільнення з військової служби виникло право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, а тому відповідач після отримання відповідного рапорту позивача мав нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі в сумі 18788,80 грн.

Необгрунтованим є посиланням відповідача в апеляційній скарзі на відсутність достатнього фінансування як на підставу для невиплати цієї заборгованості, оскільки як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Кечко проти України", "Сук проти України").

Посилання скаржника на те, що на на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції розрахунок з позивачем за неотримане речове майно проведений в повному обсязі, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачем не надано таких доказів до суду першої інстанцій, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято правильно за наявними в справі матеріалами та не може бути скасовано лише з тих підстав, що добровільно виконано учасником справи на стадії апеляційного перегляду справи.

Доводи позивача в апеляційній скарзі з посиланням на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2018 у справі № 825/2249/18 до уваги не приймаються, оскільки згідно положень ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права мають враховуватись виключно висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає, що ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Колегія суддів зазначає, що в межах цих правовідносин спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п. 7 Порядку № 178 здійснюється виплата грошової компенсації.

Тобто, компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 (провадження № К/9901/33237/19).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку про безпідставність вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно).

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі № 480/4790/19 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) у розмірі 9394,4 грн прийняте без дотриманням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 по справі № 480/4790/19 підлягає залишенню без змін.

З урахуванням того, що відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 по справі № 480/4790/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 9394,4 грн. (дев`ять тисяч триста дев`яносто чотири грн 40 коп) та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 по справі № 480/4790/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді З.Г. Подобайло А.М. Григоров