Справа № 160/321/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/321/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 р. у справі № 160/321/20 (м. Дніпро, суддя Олійник В.М.)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

11 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № Г-2145 від 16 лютого 2018 р. про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, дитині війни з врахуванням всього стажу, зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 1 ст. 28, ч.3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення - 16.02.2018 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 р. у справі № 160/321/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі позивач посилається на доводи позовної заяви, просить задовольнити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зауважив що позиція відповідача незмінна та просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 р. у справі № 160/321/20 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квітня 1994 року проживала в АДРЕСА_1 , надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.

16 лютого 2018 року позивач, через представника за довіреністю Богач В.І., звернулася із заявою про призначення/перерахунок пенсії щодо призначення пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснення відповідно до записів трудової книжки запитів для отримання довідок по заробітній платі для обчислення пенсії, довідок про реорганізацію (перейменування) підприємств, інших документів для призначення пенсії, врахувати найвигідніший період (а.с.10).

До заяви позивачем були додані копії: закордонного паспорта громадянина України для виїзду за кордон, довідка про присвоєння ІН, трудової книжки (а.с.11-17).

Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.02.2018 р. № Г-2145 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недоліками наданих документів, а саме:

у заяві про призначення пенсії та в трудовій книжці значиться прізвище, ім`я, по батькові повністю, а в паспорті громадянки України для виїзду за кордон значиться ОСОБА_1 (без зазначення по батькові);

згідно п. 1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається за місцем проживання (а.с.8-9)

ОСОБА_1 є громадянкою України, на час звернення за призначенням пенсії вік ОСОБА_1 склав 78 років, страховий стаж відповідно до записів трудової книжки склав 35 років 7 місяців 12 днів (а.с.17).

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки представник позивача звернувся за призначенням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду з порушенням п. 1.1 Порядку № 22-1, тобто не до органу за місцем проживання (реєстрації).

ОСОБА_1 не проживала та не була зареєстрована в межах Дніпропетровської області, відповідно, не мала підстав для звернення до територіального органу Пенсійного фонду Дніпропетровської області.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 9 липня 2003 року.

Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 р. закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а відповідно і наявністю в особи реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно з пунктом 2.9. Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Позивачем як відповідачу, так і до суду першої інстанції подано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, термін дії якого, як зазначено вище, продовжено до 01.07.2022 року, про що до паспорту внесено відповідний запис, який засвідчено уповноваженою особою та печаткою консульського відділу посольства України в державі Ізраїль, визначено громадянство - Україна.

Відмовляючи листом 16.02.2018 р. № Г-2145 ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, відповідач зазначив про розбіжності в документах (у заяві про призначення пенсії та в трудовій книжці значиться прізвище, ім`я, по батькові повністю, а в паспорті громадянки України для виїзду за кордон значиться ОСОБА_1 , без зазначення по батькові), та зазначив, що згідно п. 1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається за місцем проживання.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Пунктом 4.3 зазначеного Порядку встановлено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно з пунктом 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Відповідно до пункту 4.10 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Отже, приписами Порядку № 22-1 встановлено, що за результатами розгляду заяви про призначення пенсії та поданих документів пенсійний орган може прийняти одне з двох рішень - про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Колегія суддів також зазначає, що по суті Порядок № 22-1 взагалі не визначає алгоритму дій особи, яка проживає за межами України і не має в останній постійного місця проживання та реєстрації. Проте, це не може бути підставою для позбавлення особи взагалі права на пенсійне забезпечення.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховгого Суду від 01.10.2019р. справа №804/3646/18

Також колегія суддів враховує, що не є розбіжностями зазначення в документах прізвища, ім`я та по-батькові або прізвища та ім`я, адже у сукупності надані документи свідчать про те, що вони належать одній особі.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Відтак, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності і, на що не звернув увагу суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що рішення суду першої інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального права, що свідчить про необхідність його скасування та відповідно задоволення апеляційної скарги.

В даному випадку, оскільки представником позивача були подані до пенсійного органу всі копії необхідних документів, а відповідачем не було спростовано достовірність останніх, колегія суддів апеляційного суду вважає, щодо наведені документи є належними для вирішення питання щодо наявності у позивача права на отримання пенсії за віком.

Відтак, з огляду на наведені обставини, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою захисту прав позивача, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо необхідності визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком.

При цьому, що стосується можливості зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідачем фактично не було розглянуто подану позивачем заяву про призначення пенсії по суті, а відмова в призначенні останньої, ґрунтується суто на формальних підставах подання неналежним чином оформлених документів, що виключає можливість задоволення позову в частині зобов`язання призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком та необхідності зобов`язання відповідача повторно розглянути подану позивачем (через свого представника) заяву від 16.02.2018 року про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо необхідності часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 1261,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року - до завершення апеляційного перегляду у справі №160/321/20.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 р. у справі № 160/321/20 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 від 16 лютого 2018 року за № Г-2145.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 16.02.2018 року, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахування висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати за подання адміністративного позову в розмірі 840,80 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ().

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,20 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 05.10.2020 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко