Справа № 440/3503/20
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/3503/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Шульги М.О.,

представника позивача - Крамаренка В.В.,

представника відповідача - Масюк П.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі також - позивач) до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (надалі також - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень форми "Ф" від 24.04.2020:

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення зерноскладу розташованого за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 м2 на суму 9608,33 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування 2/3 частини нежитлового приміщення (складу сировини) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2 на суму 6231,40 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення млину розташованого за адресою АДРЕСА_1 , площею 2278,96 м2 на суму 9509,85 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування механізованої хлібопекарні розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2 на суму 7625,32 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення складу готової продукції розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2 на суму 3784,49 грн /з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, що надійшла до суду 14 липня 2020 року/.

В обґрунтування позовних вимог вказує на обставини неправомірного нарахування сум податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, так як об`єкти майна, які слугували базою нарахування податку відносяться до будівель промисловості, а тому такі не можуть бути об`єктом оподаткування в силу приписів п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та провадження у справі відкрито. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року заперечення Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

У наданому 27 липня 2020 року відзиві на позов відповідач зазначив, що зареєстровані за позивачем на праві приватної власності нежитлові приміщення є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в розумінні пп. "є" пункту 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки від оподаткування звільняються лише ті об`єкти промисловості, які належать виключно промисловим підприємствам, тоді як ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність у статусі фізичної особи-підприємця. Оскільки позивач є фізичною особою-підприємцем, то положення пп. "є" п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України, на переконання відповідача, на нього не поширюються /а.с. 67-69/.

30 липня 2020 року відповідачем надані до суду додаткові письмові пояснення по суті спору /а.с. 77/.

06 серпня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач наголосив, що визначальним для суми оподаткування є об`єкт та база оподаткування, а не форма власності /а.с. 100-101/.

Відповідно до заперечення на відповідь на відзив представник відповідача наполягав на обов`язковості двох обов`язкових умов: наявності будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств /а.с. 105/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

11 вересня 2020 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача про використання обладнання та матеріально-технічної бази в процесах промислового виробництва /а.с. 113-115/.

В ході підготовчого засідання, призначеного на 16 вересня 2020 року, протокольною ухвалою замінено позивача фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 на належного - фізичну особу ОСОБА_1

30 вересня 2020 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача про використання обладнання та матеріально-технічної бази в процесах промислового виробництва /а.с. 129-132/.

Протокольною ухвалою суду від 30 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у той самий день.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідачем встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, а саме:

- зерноскладу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 м2;

- складу сировини, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2;

- млину, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , площею 2278,96 м2;

- механізованої хлібопекарні розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2;

- складу готової продукції, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2 /а.с. 80-88/.

Рішенням 7 сесії сьомого скликання Лубенської міської ради Полтавської області від 21 червня 2017 року встановлено на 2018 рік ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, в залежності від місця розташування (зональності) /а.с. 89-98/.

Рішенням 55 сесії шостого скликання від 25.09.2015 затверджено зонування території міста при встановленні ставок податку на майно відмінне від земельної ділянки з переліком вулиць з додатками №1 та №2 /а.с. 99/.

На думку відповідача, для приміщень позивача, як таких, що належать до третьої зони, встановлена ставка податку на рівні 0,1% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 м2 бази оподаткування для третьої зони /а.с. 77/.

Вважаючи, що нежитлове нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, є об`єктом оподаткування за змістом статті 266 Податкового кодексу України, а ОСОБА_1 відповідно є платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, фіскальний орган самостійно визначив суму грошових зобов`язань за платежем - податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік надіславши позивачу наступні податкові повідомлення-рішення форми "Ф" від 24.04.2020:

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення зерноскладу розташованого за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 м2 на суму 9608,33 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування 2/3 частини нежитлового приміщення (складу сировини) за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 1487,1 м2 на суму 6231,40 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення млину розташованого за адресою АДРЕСА_1 , площею 2278,96 м2 на суму 9509,85 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування механізованої хлібопекарні розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 2045,5 м2 на суму 7625,32 грн;

- №0-1618 щодо оподаткування приміщення складу готової продукції розташованого за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 1493,26 м2 на суму 3784,49 грн /а.с. 71-75/.

Позивач не погодився із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, у зв`язку з чим оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним актам індивідуальної дії, суд виходить з такого.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спору) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Як зазначає, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 сформував правовий висновок, відповідно до якого визначив, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать, крім інших, нежитлові приміщення, а саме:

- зерносклад за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 45 загальною площею 2302,5 м2;

- склад сировини за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 49, загальною площею 1487,1 м2;

- млин за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 43, площею 2278,96 м2;

- механізована хлібопекарна за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 47, загальною площею 2045,5 м2;

- склад готової продукції за адресою м. Лубни, вул. Лубенського Петра, 18, загальною площею 1493,26 м2 /а.с. 80-88/.

Із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.09.2019 № вбачається, що позивач зареєстрований, як фізична особа-підприємець, основним видом економічної діяльності якого є 10.71 Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання. Також видами діяльності є: 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. н. в. і. у. 68.32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту /а.с. 24-26/.

Так, наказом Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №457 прийнято та надано чинності Класифікаціям видів економічної діяльності (надалі - КВЕД), які створено на основі NACE (Rev. 2), упровадженої Регламентом (ЄС) Європейського парламенту та ради від 20.12.2006 N1893/2006.

У розділі 4 Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, виробництво - це економічна діяльність, результатом якої є продукція. Це поняття використовують для позначення всіх видів економічної діяльності. Термін «виробництво» призначено не тільки стосовно сільського господарства, добувної або переробної промисловості. Його використовують також стосовно сфери послуг. Для позначення виробництва можуть використовувати і точніші терміни: надання послуг, оброблення, перероблення тощо залежно від сфери діяльності. Обсяг виробництва вимірюють за допомогою різних методів у натуральному чи вартісному вираженні.

Процес промислового виробництва, за визначенням КВЕД, - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

З наведеного визначення випливає загальний висновок про те, що промислове виробництво - це діяльність, результатом якої є створення предметів матеріального світу або енергетичних ресурсів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем та обставина, що позивачем здійснюється виробнича діяльність не спростована.

На підтвердження факту здійснення господарської діяльності позивач надає копії табелів виходу на роботу найнятих працівників за липень, серпень, вересень 2019 року, а також окремі копії договорів купівлі-продажу хліба та хлібобулочних виробів /а.с. 116-121/.

Всі приміщення позивача використовуються виключно для цілей переробної та харчової промисловості, діяльність позивача жодним чином не відрізняється від аналогічної діяльності переробних підприємств чи діяльності юридичних осіб в галузі харчової промисловості.

Згідно пояснень представника позивача у судовому засіданні ОСОБА_1 використовує вказане нерухоме майно для здійснення технологічного процесу з виробництва хліба та хлібобулочних виробів.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що належні позивачу виробничі приміщення, як будівлі промисловості, не є об`єктами оподаткування в силу дії підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України і податок на нерухоме майно на них не нараховується.

З огляду на вищевикладене, позовна вимога позивача є правомірною та такою, що повністю відповідає положенням діючого законодавства України, належним чином обґрунтована, і тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тож сплачена позивачем згідно платіжного доручення №151 від 29.06.2020 року сума судового збору в розмірі 840,80 грн підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний код 43142831) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області форми "Ф" від 24.04.2020:

- №0-1618 на суму 9608,33 грн;

- №0-1618 на суму 6231,40 грн;

- №0-1618 на суму 9509,85 грн;

- №0-1618 на суму 7625,32 грн;

- №0-1618 на суму 3784,49 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний код 43142831) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн /вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок/.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне рішення складено 06 жовтня 2020 року.

Суддя І.Г.Ясиновський