Справа № 440/2531/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 р. Справа № 440/2531/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2020, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, по справі № 440/2531/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області, третя особа, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, скасування подання та наказу,

ВСТАНОВИВ

18.05.2020 ОСОБА_1 /далі позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області /далі відповідач, ГУ ДСНС України у Полтавській області/, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області /далі третя особа, ГУ ПФУ в Полтавській області/ про:

- визнання протиправними дій Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області, які вчинені під час оформлення Подання про призначення пенсії № 17-15.1/9341 від 21 грудня 2010 року, в частині незарахування до вислуги років ОСОБА_1 періоду його навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби;

- зобов`язання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області зарахувати період навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР· ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року до вислуги років ОСОБА_1 із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби;

- скасування Подання про призначення пенсії № 17-15.1/9341 від 21 грудня 2010 року в частині зазначення вислуги років ОСОБА_1 станом на 21 грудня 2010 року для призначення йому пенсії станом на 21 грудня 2010 року для призначення пенсії 28 років 07 місяців 22 дні, зазначивши вислугу років для призначення пенсії ОСОБА_1 станом на 21 грудня 2010 року 29 років 00 місяців 11 днів.

- скасування наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області про звільнення № 447 від 21 грудня 2010 року в частині зазначення вислуги років ОСОБА_1 станом на 21 грудня 2010 року для призначення йому пенсії станом на 21 грудня 2010 року для призначення пенсії 28 років 07 місяців 22 дні, зазначивши вислугу років для призначення пенсії ОСОБА_1 станом на 21 грудня 2010 року 29 років 00 місяців 11 днів /а.с. 1-2/.

Позов обґрунтований тим, що позивач є пенсіонером органів МНС України з 2010 року, отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". На підставі наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області про звільнення № 447 від 21 грудня 2010 року позивача було звільнено зі служби. Під час ознайомлення з матеріалами пенсійної справи у грудні 2019 року позивач дізнався, що у Поданні про призначення пенсії № 17-15.1/9341 від 21 грудня 2010 року не враховано до вислуги років служби позивача періоду його навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року. Наказом №92 о/с від 23 вересня 1981 року позивача зараховано на заочне відділення Харківського пожежно-технічного училища МВС СРСР ім. Г.І. Петровського, а наказом №61 о/с від 30 червня 1982 року його переведено на денне відділення вказаного училища із присвоєнням спеціального звання курсанта. 30 червня 1984 року позивач закінчив повний курс навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР· ім. Г.І. Петровського із присвоєнням йому спеціального офіцерського звання лейтенанта внутрішньої служби згідно наказу МВС СРСР №339о/с від 29 червня 1984 року. Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та пункту 2 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17 липня 1992 року, до вислуги років особам складу органів і підрозділів цивільного захисту додатково зараховується час навчання (у тому числі заочно) у навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби. Неврахування до вислуги років позивача періоду його навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР· ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року призвело до встановлення йому меншого відсотку розміру його пенсії на рівні 79 % від грошового забезпечення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 по справі № 4400/2531/20 клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про залишення позову без розгляду задоволено. Залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області (вул. Маршала Бірюзова, буд. 26/1, м. Полтава, 36007, ідентифікаційний код 38610079), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36029, ідентифікаційний код 13967927) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, скасування подання та наказу.

Позивач не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 по справі № 4400/2531/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Проводити розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилається на те, що дізнався про неврахування до його вислуги років половини строку навчання на заочному відділені лише у грудні 2019 року, відтак вважає, що строк на оскарження дій та рішень відповідача вчинених у 2010 не має вважатися пропущеним.

Відповідач не погодившись з доводами апеляційної скарги подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством. Вказав, що до вислуги років позивача не включалося навчання на заочному відділені, оскільки до вислуги має включатися виключно навчання на очному відділенні. Стверджує, що позивач неодноразово ознайомлювався з матеріалами особистої справи, отже підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні.

Представник третьої особи не погодившись з доводами апеляційної скарги подав пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, посилаючись на те, що позивач неодноразово ознайомлювався з матеріалами своєї пенсійної справи, через що відсутні підстави вважати, що позивач дізнався про спірні обставини саме у грудні 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністартвиного судочинства України (надалі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Наказом Харківського пожежно-технічного училища МВС СРСР ім. Г.І. Петровського №92 від 23 вересня 1981 року /а.с. 7, 95-96/ ОСОБА_1 зараховано слухачем на ІІІ курс заочного відділення за результатами вступних іспитів.

Наказом Харківського пожежно-технічного училища МВС СРСР ім. Г.І. Петровського №61 від 30 червня 1982 року /а.с. 6, 93-94/ ОСОБА_1 зараховано на І курс денного відділення курсантом навчального взводу 2 дивізіону, внаслідок переводу з ІІІ курсу заочного відділення, з 01 липня 1982 року.

Наказом Міністерства внутрішніх справ СРСР №339 о/с від 29 червня 1994 року /а.с.5/ присвоєно військові та спеціальні звання випускникам, які закінчили пожежно-технічне училище МВС СРСР, зокрема ОСОБА_1 .

У послужному списку МНС України ОСОБА_1 (особистий №М-864998) /а.с.73-79/ зазначено, зокрема що: перше офіцерське звання «лейтенант внутрішньої служби» присвоєне йому наказом МВС СРСР №339 л/с від 29 червня 1984 року; з 01 липня 1982 році по 01 серпня 1984 року навчався в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР ім. Г.І. Петровського (диплом серії НОМЕР_2 ). Із вказаним послужним списком ОСОБА_1 було ознайомлено 10 жовтня 1985 року, 19 листопада 1996 року та 14 квітня 2004 року, що підтверджується його особистими підписами /а.с. 79-зворот/.

21 грудня 2010 року уповноваженою особою ГУ МНС України в Полтавській області було проведено бесіди з ОСОБА_1 , зміст яких відображений у листах бесід /а.с.117-118/, на яких ОСОБА_1 проставлено особистий підпис. У листах бесід із ОСОБА_1 від 21 грудня 2010 року зокрема зазначено, що: ОСОБА_1 ознайомлений з умовами пенсійного забезпечення та тим, що вислуга його років складає 28 років, майбутній розмір пенсії йому відомий та його задовольняє, а рішення піти на пенсію обдумане /а.с.117-118/.

Головним управлінням МНС України в Полтавській області сформовано подання про призначення пенсії №17-15.1/9341 від 21 грудня 2010 року /а.с.8, 33/, в якому проведено розрахунок вислуги років при призначенні на пенсію ОСОБА_1 внаслідок звільнення його у запас наказом ГУ МНС України в Полтавській області №447о/с від 21 грудня 2010 року та встановлено, що вислуга років станом на 21 грудня 2010 року складає 28 років 07 місяців 22 дні, (в календарному обчисленні складає 28 років 05 місяців 20 днів).

З вказаним поданням ОСОБА_1 ознайомлено під підпис 21 грудня 2010 року /а.с.8-зворот/.

До вказаного подання було додано, зокрема заяву про призначення пенсії від 21 грудня 2010 року, витяг з наказу про звільнення від 21 грудня 2010 року, грошовий атестат від 24 грудня 2010 року, анкету пенсіонера від 21 грудня 2010 року /а.с.33-37/.

З 22 грудня 2010 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років, виходячи із вислуги років 28 років у розмірі 79 % грошового забезпечення, що підтверджується протоколом ГУ ПФУ в Полтавській області від 06 січня 2011 року /а.с.32/.

Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області видано ОСОБА_1 довідку №249/03-51 від 23 травня 2016 року /а.с. 56/, в якій повідомлено, що пенсія йому призначена у розмірі 79 відсотків грошового забезпечення.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №755/Б-03 від 18 квітня 2018 року /а.с.57-58/ ОСОБА_1 повідомлено про те, що він отримує пенсію за вислугу років з 22 грудня 2010 року із врахуванням вислуги 28 років та обчислення пенсії було проведено на рівні 79% від грошового забезпечення.

Залишаючи адміністративний позов ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом. Враховуючи, що заяви про поновлення пропущеного строку позивачем не подано та про поважність причин пропуску строку не зазначено, судом застосовано наслідки ч.3 ст.123 КАС України.

Надаючи правову оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права щодо встановлених обставин справи, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України , яка була чинна на час звернення позивача до суду й ухвалення оскаржуваного судового рішення, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

За змістом частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (ч.4 ст.122 КАС України).

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Це, насамперед, визначено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків пов`язане з необхідністю досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Слід зазначити, що пропуск строку передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України не є безумовною підставою для повернення позовної заяви або залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

За змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Зокрема, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими доказами.

Колегія суддів зауважує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій, і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Колегією суддів встановлено, що спірні відносини між сторонами склалися внаслідок невірного, як вважає позивач, невраховання відповідачем до вислуги років служби позивача періоду його навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року, а тому оскаржує дії відповідача в цій частині та рішення, які прийняті відповідачем в частині зазначення вислуги років.

Слід відмітити, що спірні дії та рішення мали місце в грудні 2010 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 18.05.2020 року.

З викладеного вище вбачається, що про порушення свого права на допуск до участі у тестуванні позивач дізнався щонайменше 21.12.2010 (лист бесіди від 21.12.2010 містить особистий підпис позивача щодо його обізнаності про те, що вислуга років станом на 21.12.2010 року складає 28 років 07 місяців 22 дні, календарна - 28 років 05 місяців 20 днів пільгова - 00 років 02 місяці 02 дні), отже, починаючи з 22.12.2010, на наступний день після того, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав, розпочався перебіг строку на реалізацію позивачем права на звернення до суду з позовом про визнання протиправними дій та рішень відповідача щодо невраховання відповідачем до вислуги років служби позивача періоду його навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року.

Позивач не заперечує, що був обізнаний про своє звільнення у грудні 2010 року.

Колегія враховує, що позивач оскаржує подання і наказ, які мають визначену дату - 21.12.2010 року

Отже, місячний строк на звернення до суду з позовом, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України, сплив - 21.01.2011, а шестимісячний, який передбачено ч.2 ст.122 КАС України, - 22.06.2011.

Позовну заяву ОСОБА_2 подано 18.05.2020, тобто, поза межами як місячного строку, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України, так і шестимісячного строку, встановленого частиною 2 статті 122 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Як встановлено приписами частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Клопотання про поновлення строку на звернення до суду ОСОБА_1 подано не було, оскільки позивач не вважав строк звернення до суду пропущеним, стверджуючи, що про вказане порушення дізнався в грудні 2019 року.

Однак, вказане твердження не відповідає дослідженим судами першої та апеляційної інстанції письмовими доказами по справі. Так, про незарахування до вислуги років позивача періоду навчання в Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР ім. Г.І. Петровського на заочному відділенні з 23 вересня 1981 року по 01 липня 1982 року, щодо визначення вислуги років у 28 років та щодо встановлення розміру пенсії на рівні 79 % від грошового забезпечення, позивач дізнався ще 21 грудня 2010 року та потім повідомлявся про ці обставини довідкою №249/03-51 від 23 травня 2016 року та листом ГУ ПФУ в Полтавській області №755/Б-03 від 18 квітня 2018 року.

Доводи позивача про те, що він дізнався про своє порушене право лише під час ознайомлення з матеріалами пенсійної справи у грудні 2019 року, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано жодних доказів на спростування того, що про визначення вислуги років у 28 років та про встановлення розміру пенсії на рівні 79 % від грошового забезпечення він знав ще з 2010 року, а потім повідомлявся про ці обставини в 2016 та 2018 роках.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, враховуючи, що позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не наведено будь-яких інших обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до статті 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Отже, у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень зі спливом значного періоду часу, позивачем мають бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку. Тобто, тягар доказування, в цьому випадку, покладається саме на позивача.

Посилання позивача на те, що ним висловлено намір про проведення експертизи з метою підтвердження факту неознайомлення з поданням про призначення його пенсії, оскільки ним воно не підписувалося, колегія суддів відхиляє, оскільки, в цьому випадку позивач, вважаючи, що на відповідному документі міститься підпис іншої особи, мав звернутися в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, до правоохоронних органів з повідомленням про злочин. Доказів такого звернення позивачем не надано.

Враховуючи, що позивачем не наведено будь-яких обставин та не надано відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність жодних належних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду, та вважає ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 по справі № 4400/2531/20 такою, що відповідає вимогам ст. 242 КАС України.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись, ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 122, 123, 240, 242, 243, 250, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 по справі № 440/2531/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова