Справа № 460/119/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/119/20 пров. № А/857/8232/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

представника відповідача Романа Н.О.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання дій неправомірними, стягнення коштів,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Махаринець Д.Є.,

час ухвалення рішення 10:25:09,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 22 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

09 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: визнати продовження з 01 серпня 2019 року бездіяльності (саботажу) відповідача щодо надмірно тривалого не виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06 червня 2013 року, яким зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 в частині виконання ухвали Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року, та ненадання обґрунтованої відповіді у визначений строк на звернення позивача від 03 грудня 2019 року - незаконною і протиправною; стягнути знецінену суму коштів для придбання житла у розмірі 164004,75 грн, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06 червня 2013 року, яким зобов`язано державу Україна виконати ухвалу Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року щодо стягнення з Володимирецької селищної ради на користь позивача вказаної суми коштів; стягнути моральну шкоду у розмірі 200000 грн за продовження дискримінаційної, незаконної і протиправної бездіяльності відповідача, що призвело до надмірно тривалого невиконання, знецінення стягнутих коштів та зволікання (волокита, саботажу) виконанням судових рішень і ненадання у визначений законом строк обґрунтованої відповіді; зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати та знецінення коштів у сумі 164004,75 грн починаючи з лютого місяця 2009 року (після набрання вказаною ухвалою законної сили) по час виплати; зобов`язати нарахувати та виплатити простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти з лютого місяця 2009 року (час набрання законної сили ухвали Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року) по даний час.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що надмірно тривалий час перебуває без належного виконання виконавче провадження № 38662180 з приводу виконання Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06 червня 2013 року, куди входить і заява ОСОБА_3 щодо виконання рішень національних судів ухвалених на користь позивача, де відповідачем (боржником) є Держава Україна в особі Секретаріату урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, який є структурним підрозділом відповідача, як орган представництва який відповідальний за виконання рішень Європейського суду з прав людини. Вважає, що бездіяльність відповідача є цинічною дискримінаційною, протиправною та такою, що породжує і завдає його сім`ї матеріальної та моральної шкоди та є підставою стягнення коштів для придбання житла. Зазначає, що ухвалою Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року, ухвалено стягнути з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,75 грн для придбання житла. Однак, зазначене відповідачем не виконується. Крім того, вказує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року визнано бездіяльність Міністерства юстиції України з цього приводу протиправною та стягнуто моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Однак, бездіяльність відповідача триває після ухвалення вказаного рішення, тобто з 01 серпня 2019 року. При цьому вважає, що йому завдано моральну шкоду за надмірно тривале невиконання судового рішення в розмірі 200000 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України з 01 серпня 2019 року щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 . Стягнено з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неналежний контроль Мінюстом за виконанням рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» щодо ОСОБА_1 та відсутність з його сторони координації дій відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування свідчать про допущення бездіяльності відповідача, що є протиправною. Щодо визнання протиправним ненадання відповідачем відповіді на звернення позивача від 03 грудня 2019 року, то в матеріалах справи наявна обгрунтована відповідь на звернення позивача від 21 грудня 2019 року №П-24302/20.1/63-11. Також, не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача знеціненої суми коштів для придбання житла в розмірі 164004,75 грн, оскільки на час прийняття ЄСПЛ 06 червня 2013 року рішення у справі «Кононова та інші проти України» ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року передбачала не стягнення на користь ОСОБА_1 коштів на придбання житла, а зобов`язання Ради придбати та надати у його користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України. Безпідставними є і вимоги щодо зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати коштів в розмірі 164004,75 грн та простого відсотку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, оскільки відповідно до ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року з врахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року позивачу слід передати у користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, а не сплатити певні кошти. При цьому, факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди протиправною бездіяльністю Міністерства юстиції України, яка продовжується саме з 01 серпня 2019, є доведеним, проте визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 200000 грн з вказаної дати по дату прийняття судом рішення є очевидно завищеним і необґрунтованим, а тому враховуючи засади розумності та інші обставини у цій справі, які мають істотне значення, з Міністерства юстиції України слід стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не надав повну та належну оцінку рішенню ЄСПЛ від 06 червня 2013 року, а надав пріоритет ухвалі Вищого адміністративного суду від 16 листопада 2011 року. Також, суд першої інстанції не надав оцінку тому, що бездіяльність відповідача продовжується і досі, тобто продовжується дискримінація позивача, що виявляється у обмеженні користуватися житловими правами. Жоден із наведених мотивів, як і жоден із законодавчих актів не скасовують та не відміняють конституційний обов`язок щодо обов`язковості виконання діючих судових рішень, а відтак надмірно тривала бездіяльність боржника щодо недотримання вказаного обов`язку з цього приводу має бути предметом оцінки та стягнення шкоди, як моральної так і матеріальної. Суд першої інстанції не здійснив ефективний захист прав позивача, не діяв за аналогією звернень до ЄСПЛ. При повторному розгляді справи у Європейському суді з прав людини подвоюється сума відшкодування, а також можуть присуджуватись компенсаційні виплати з урахуванням упущеної вигоди, пов`язаної з виконанням національного рішення. В даному випадку з боржника вже було стягнуто 50000 грн моральної шкоди згідно рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року, проте суд першої інстанції цього не врахував і стягнув лише 5000,00 грн моральної шкоди.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що заходи примусового виконання рішення національного суду зобов`язального характеру, яке підлягає виконанню в рамках рішення суду, першочергово зобов`язаний вжити державний виконавець, на виконанні в якого перебуває рішення національного суду, а не Міністерство юстиції України. Підстави для здійснення заходів примусового виконання по рішенню Європейського суду з прав людини, в якому боржником є держава Україна, відсутні та не передбачені чинним законодавством. Позивачу було надіслано листа з роз`ясненням про право подати до Державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування та виконання рішення національного суду. Міністерством юстиції України як органом в частині постійного контролю вжиття боржником необхідних заходів до повного виконання рішення Європейського суду з прав людини у межах виконавчого провадження №38662180 вжито всіх заходів передбачених чинним законодавством. Щодо надмірно тривалого продовження бездіяльності МЮУ у період з 31 липня 2019 року, то такі твердження позивача необгрунтовані так як з позовом до суду він звернувся 03 грудня 2019 року. Невиконання судового рішення боржником у зобов`язанні не може вважатися бездіяльністю МЮУ при здійсненні своїх повноважень, що підпадає під визначення ст. 1173 ЦК України. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що Міністерство юстиції України відповідно до визначених законодавством повноважень має нести відповідальність за невиконання судових рішень винесених на користь ОСОБА_1 .

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що боржником проігноровано і не взято до уваги Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та не враховано те, що відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України, а в цілому згідно даних статей, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини, а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист, а невиконання державою та незабезпечення судом позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист і нівелює його відсутність.

Також, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, який є ідентичним поданій відповідачем апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційної скарги позивача заперечив, подану апеляційну скаргу підтримав та в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи. Крім цього, позивачем подано заяву про розгляд справи по суті без його участі

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла, Володимирецька селищна рада зобов`язалась надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово.

В подальшому, за заявою позивача, ухвалою Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05 червня 2007 року), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05 червня 2007 року та стягнуто з Володимирецької селищної ради в користь позивача кошти в сумі 164004,00 грн для придбання житла.

Вказана ухвала Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2009 року.

Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2009 року, абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року викладено у новій редакції. А саме: - «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 липня 2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України».

Саме тривале невиконання вказаних рішень національного суду стало підставою звернення позивача до Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06 червня 2013 року постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, постановлено, що було порушення статті 13 Конвенції, постановлено що, держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, а саме за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26 лютого 2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05 червня 2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

03 липня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. відкрито виконавче провадження № 38662180 з примусового виконання рішення №11770/03 виданого 06 червня 2013 року Європейським судом з прав людини про:

(а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08), та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро

(і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2, та

(іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України з 01 серпня 2019 року щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь позивача та стягнення моральної шкоду у розмірі 5000,00 грн. Решта позовних вимог є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Рекомендації REC (2003) 16 Комітету Міністрів державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом Міністрів 09 вересня 2003 року на 851 нараді зазначено, що дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у зв`язку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невід`ємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з упровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

У силу вимог ст. 2 Закону № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції (995_004). Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

За приписами Закону № 3477-IV та Указу Президента України від 25 червня 2002 року №581 «Про Порядок здійснення захисту прав та інтересів України під час розгляду справ у закордонних юрисдикційних органах», Кабінет Міністрів України постановою Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 31 травня 2006 року №784 (далі - Постанова №784) постановив покласти на Міністерство юстиції функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 11 Закону № 3477-IV протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства; б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Відповідно до ст. 1 Закону № 3477-IV орган представництва вживається у такому понятті - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Частиною 1 ст. 10 Закону № 3477-IV передбачено, що з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Згідно із ч. 2 цієї статті Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції ( 995_004 ) (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону № 3477-IV відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06 червня 2013 року постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, постановлено, що було порушення статті 13 Конвенції, постановлено що, держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, а саме за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26 червня 2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05 червня 2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Положеннями ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Відповідно до обставин справи між сторонами виник спір щодо наявності вини Міністерства юстиції щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини та стягнення моральної шкоди.

Пунктом першим Постанови № 784 (у редакції чинній станом на час спірних правовідносин) передбачалося, що на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Тобто, відповідно до зазначеній нормі Міністерство Юстиції відповідає за стан виконання рішень ЄСПЛ.

Судом першої інстанції встановлено, проти чого сторони не заперечували, що рішення ЄСПЛ «Кононова та інші проти України» відносно ОСОБА_1 не виконано. А саме не виконані: ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26 червня 2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05 червня 2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2008 року).

З системного аналізу норм Постанови № 784 та ст. 11 Закону № 3477-IV суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини та його координацію є Міністерство юстиції України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 14 липня 2020 року у справі № 460/1061/19.

Водночас, доказів контролю Міністерства юстиції України, як відповідального за виконанням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в порядку визначеному ст. 11 Закону № 3477-IV та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 суду відповідачем не надано.

Натомість, доводи відповідача щодо вжиття ним всіх необхідних заходів для виконання рішення Європейського суду з прав людини та відсутність необхідних законодавчих актів, які б забезпечували виконання цього рішення - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність бездіяльності відповідача з 01 серпня 2019 року щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України2 (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , а доводи апеляційної скарги Міністерства юстиції України у цій частині безпідставними.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про визнання протиправним ненадання відповідачем відповіді на звернення позивача від 03 грудня 2019 року є безпідставною, оскільки в матеріалах справи наявна обгрунтована відповідь на звернення позивача від 21 грудня 2019 року №П-24302/20.1/63-11.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача знеціненої суми коштів для придбання житла в розмірі 164004,75 грн, то такі є безпідставними з наступних підстав.

Ухвалою Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05 червня 2007 року), з метою захисту конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05 червня 2007 року та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,00 грн для придбання житла. Вказана ухвала Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2009 року.

Згідно матеріалів справи саме цю суму позивач просить стягнути з Міністерства юстиції.

Проте, колегія суддів зазначає, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2009 року, абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року викладено у новій редакції. А саме: - «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 липня 2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України».

Тому, на час прийняття ЄСПЛ 06 червня 2013 року рішення у справі «Кононова та інші проти України» ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року передбачала не стягнення на користь ОСОБА_1 коштів на придбання житла, а зобов`язання Ради придбати та надати у його користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Крім того, під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 та Ради на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року у справі № 817/2190/15 Верховний Суд у своїй постанові від 21 листопада 2018 року зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів Ради, Департаменту державної виконавчої служби Мінюсту, Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України коштів у сумі 54390,10 доларів США на відшкодування шкоди, завданої їх незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю при виконанні цього ж рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» не можуть бути задоволені, оскільки по своїй суті є заміною способу виконання рішення національного суду. Чинне законодавство не передбачає можливості сплати коштів на придбання квартири замість надання квартири у користування.

Також, вірно зазначено судом першої інстанції про безпідставність позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати та знецінення коштів у сумі 164004,75 грн починаючи з лютого місяця 2009 року (після набрання вказаною ухвалою законної сили) по час виплати та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти з лютого місяця 2009 року (час набрання законної сили ухвали Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року) по даний час, оскільки відповідно до ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року з врахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року ОСОБА_1 слід передати у користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, а не сплатити певні кошти.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн за дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність, що призвело до надмірно тривалого невиконання та зволікання (волокита, саботажу) виконанням судових рішень, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач зазначає, що така шкода полягає у: 1) надмірно тривалих щоденних душевних стражданнях, яких він і його сім`я зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього та членів його сім`ї; 2) надмірно тривалих щоденних моральних стражданнях, яких він і його сім`я зазнає у зв`язку із порушенням житлового права; 3) щоденному приниженні честі, гідності, а також ділової репутації, як його так і його сім`ї в цілому; 4) щоденній дискримінації, дискредитації, утисків та незручностей як в роботі так і в особистому житті; 5) щоденній втраті особистого та робочого часу; 6) щоденних додаткових зусиль для організації побуту своєї сім`ї; 7) щоденному накопиченню негативних емоцій, стресу переживань, які негативно відображаються на стані здоров`я, ділових якостях, а також на репутації як громадянина, так і як адвоката; 8) щоденному порушенні нормальних життєвих зв`язків та стосунків; 9) щоденній неможливості ведення активного громадського життя; 10) щоденному посиленні відчуття безнадійності та відсутності правового захисту; 11) щоденному зростанні відчуття напруженої, ворожої, образливої та зневажливої форми із щоденним, щогодинним збільшенням накопиченого негативу, що підриває стан здоров`я усіх членів його сім`ї та збільшує глибину душевних страждань; 12) завданні сильного душевного відчаю у зв`язку з тривалістю невиконання судового рішення; 13) тривалому невиконанні судового рішення, яке породило в душі страх безнадії усунути порушене житлове право його сім`ї в державі Україна у правовий спосіб в судовому порядку.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту які саме дії чи бездіяльність відповідача відображаються на його ділових якостях, репутації адвоката та громадянина, не зазначено з яких міркувань позивач виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Також, у контексті фактичних обставин цієї справи слід зазначити про те, що моральну шкоду слід обраховувати з часу її заподіяння, що, на переконання колегії суддів, визначається межами позову. За результатами розгляду цієї позовної заяви бездіяльність відповідача встановлена протиправною з 01 серпня 2019 року.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом першої інстанції вірно встановлено протиправну бездіяльність Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 щодо зобов`язання придбати та надати у користування позивачу квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Це безумовно потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача.

Таким чином, враховуючи вище наведені норми законодавства, враховуючи частину вимог позивача, які підлягають до задоволення, враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, їх тривалості (а саме з 01 серпня 2019 року), засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин у даній справі, які мають істотне значення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 у розмірі 5000,00 грн.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі № 460/119/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року.