Справа № 380/3581/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3581/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд:

в складі головуючої судді - Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Олійник Л.В.,

за участі:

позивача - не з`явився,

представника відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити нарахування і виплату підвищення до пенсії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУПФ України у Львівській області, відповідач), з такими позовними вимогами:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком з часу звернення за перерахунком пенсії відповідно до п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком з часу звернення за перерахунком пенсії відповідно до п. "г" ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме з 21.02.2020.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно, в порушення вимог пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", відмовив позивачу у здійсненні доплати до пенсії у розмірі 25% від мінімальної пенсії. Посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення" від 16.07.2008 № 654 є необґрунтованим з огляду на невідповідність її нормативно-правовим актам вищої юридичної сили.

Ухвалою судді від 14.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Від відповідача 28.05.2020 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №26756). Представник відповідача зазначив, що позивач не є особою, яка була примусово переселеною, відтак відсутні підстави для встановлення надбавки до пенсії в розмірі 25%, передбаченої ст.77 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Крім того, відповідач зазначив, що рішення про відмову в перерахунку пенсії управлінням у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, він не приймав. Таким чином, вважає вимоги відповідача необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Від позивача 10.06.2020 надійшла відповідь на відзив (вх. №28838). Позивач наголосив, що народився в місцях спецпоселення, куди примусово було вислано його матір. Крім того наголосив, що отримав посвідчення та має статус реабілітованого. У зв`язку з цим вважає твердження відповідача про те, що не належить до осіб, які були примусово переселені, безпідставним.

Від відповідача 22.06.2020 надійшли заперечення на відповідь (вх. №31113).

Позивач подав 03.07.2020 пояснення на заперечення (вх. №33157).

Відповідач 09.07.2020 подав додаткові пояснення по справі (вх. №34198).

В судове засідання позивач не прибув. 10.09.2020 подав заяву про розгляд справи без участі позивача (вх. №45266).

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду вказаної справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Хасамі район імені Лазо Хабаровський край Російська Федерація, батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 .

Згідно з архівною довідкою режимно-секретного відділу Головного управлінням внутрішніх справ України у Львівській області від 05.04.2012 № 10/255 ОСОБА_3 разом з матір`ю 11.10.1949 із села Болехівці Дрогобицького району Львівської області за рішенням Особливої Наради при МБД СРСР від 10.12.1949 виселена на спецпоселення з конфіскацією майна в Хабаровський край, з політичних мотивів, як член сім`ї учасника ОУН-УПА, звідки звільнена - 27.10.1959. На підставі статті 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" ОСОБА_3 реабілітована, з поверненням конфіскованого майна або його вартості.

05.10.2015 Львівська обласна рада видала позивачу посвідчення № НОМЕР_3, згідно з яким позивач має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , позивач є отримувачем пенсії за віком.

21.02.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив підвищити пенсію та здійснити перерахунок відповідно до п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як реабілітованій особі. До вказаної заяви позивач долучив пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 та посвідчення від 05.10.2015 № НОМЕР_3, згідно з яким позивач має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Відповідач листом від 19.03.2020 №1577-1528/К-02/8-1300/20 повідомив позивача про те, що підвищення пенсії виплачується згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення пенсійного забезпечення" від 16.07.2008 № 654. Стаття 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на України" не поширюється на осіб, які народження в місцях примусового виселення. Вказав на необхідність подання документів, передбачених Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Стаття 46 Конституції України проголошує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 №962-XII, в редакції до внесення змін Законом України від 13.03.2018 № 2325-VIII, реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності вказаним Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Статтею 9 вищевказаного Закону встановлено, що вирішення питань, пов`язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до вказаного Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів доручено утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України.

За дорученням таких комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв`язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Судом встановлено, що згідно з архівною довідкою режимно-секретного відділу Головного управлінням внутрішніх справ України у Львівській області від 05.04.2012 №10/255 ОСОБА_3 (матір позивача) разом з матір`ю 11.10.1949 із села Болехівці Дрогобицького району Львівської області за рішенням Особливої Наради при МБД СРСР від 10.12.1949 виселена на спецпоселення з конфіскацією майна в Хабаровський край, по політичних мотивах, як член сім`ї учасника ОУН-УПА, звідки звільнена - 27.10.1959.

Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що ст. 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на України" не поширюється на осіб, які народження в місцях примусового виселення, оскільки членами сім`ї, відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", є чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Виходячи з того, що матір позивача є репресованою особою, яка у подальшому реабілітована, то суд обґрунтовано вважає, що позивач є членом сім`ї такої особи.

Разом з тим, суд звертає увагу на пункт 2.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1; далі - Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій), згідно з яким при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються документи про визнання заявника реабілітованим або членом сім`ї реабілітованого, якого було примусово переселено (для підвищення пенсії згідно з пунктом "г"ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до п. 2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в п. 5-7 ст. 2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Як встановив суд, позивач звернувся до відповідача із заявою 21.02.2020, в якій просив підвищити пенсію та здійснити перерахунок відповідно до п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як реабілітованій особі. До вказаної заяви позивач долучив свої пенсійне посвідчення та посвідчення від 05.10.2015 НОМЕР_3, згідно з яким позивач має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Суд звертає увагу на те, що посвідчення позивача від 05.10.2015 № НОМЕР_3 не відповідає зразку посвідчення реабілітованого, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 6 Закону України Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", реабілітованим, які мають право на передбачені вказаним Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача такого посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 24.06.1991 № 48 затверджено зразок посвідчення про право на пільги реабілітованих.

Таким чином, посвідчення видається реабілітованим особам, яким, як встановив суд, є матір позивача.

Суд вказує на те, що позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком. Підставою позову позивач вказав те, що він є членом сім`ї репресованої особи, яку в подальшому реабілітовано.

Проте, суд звертає увагу на те, що позивач не звертався до відповідача із заявою та відповідними документами, а тому відповідач взагалі не розглядав питання щодо перерахунку та виплати підвищення до пенсії позивача у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи, яку в подальшому реабілітовано.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач не вчинив протиправних дій щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком з часу звернення за перерахунком пенсії відповідно до п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Виходячи з того, що позивач не звертався до відповідача із заявою про нарахування виплату підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи, яку в подальшому реабілітовано та не додав необхідних документів, а саме посвідчення матері, яка є реабілітованою, відповідач не мав жодних підстав для задоволення заяви позивача.

З таких підстав, суд дійшов висновку, що позивач передчасно звернувся з позовом, а тому відсутні підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком з часу звернення за перерахунком пенсії відповідно до п. "г" ст. 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України, повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.10.2020

Суддя Потабенко В.А.