Справа № 380/1817/20
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1817/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року зал судових засідань №7

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Тронка О.В.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Комаревцева О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні за час виконання ним службових обов`язків в умовах особливого періоду поза пунктом постійної дислокації військової частини за період з 16.09.2016 року по 16.09.2019 року;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), грошову компенсацію за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні за час виконання ним службових обов`язків в умовах особливого періоду поза пунктом постійної дислокації військової частини за період проходження військової служби з 16.09.2016 по 16.09.2019.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на час прийняття наказу №191 від 16.09.2019 про виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідач протиправно не здійснив із ним всіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні за час виконання ним службових обов`язків в умовах особливого періоду поза пунктом постійної дислокації військової частини за період з 16.09.2016 по 16.09.2019 на підставі абзаців 24-25 пункту 3 розділу ІІ Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 19.01.2016 №27. Вважаючи у зв`язку з цим свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що пунктом 3 розділу II Інструкції встановлено, що на військові частини покладаються такі завдання: забезпечення дотримання соціальної справедливості при розподілі службового навантаження та необхідного часу для відпочинку військовослужбов ців, працівників, визначення та підтримання порядку надання часу (іншого дня) для відпочинку за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні. В умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються такі завдання: надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї. Однак, у даній Інструкції не визначено механізму надання днів відпочинку командирами військових частин, та не передбачено надання грошової компенсації за такі дні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою судді від 10.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 02.06.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 16.09.2016 по 16.09.2019 на посаді старшого стрільця мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону.

Під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України ОСОБА_2 приймав участь в проведенні антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України й у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 27.09.2019 №1304.

Наказом командира 24 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 02 вересня 2019 року №138-РС старшого стрільця мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16 вересня 2019 року №191 старшого стрільця мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону ОСОБА_2 виключено із списку особового складу частини.

27 грудня 2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошової компенсації за не використані вихідні, святкові та неробочі дні, за час виконання обов`язків в умовах особливого періоду поза пунктом постійної дислокації військової частини за період з 16 вересня 2016 року по 16 вересня 2019 року.

22 січня 2020 року надійшла відповідь командира військової частини НОМЕР_1 про не можливість виплати грошової компенсації за не використані вихідні, святкові та неробочі дні за період з 16 вересня 2016 року по 16 вересня 2019 року.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому компенсацію за не використані вихідні, святкові та неробочі дні, за час виконання обов`язків в умовах особливого періоду поза пунктом постійної дислокації військової частини за період з 16 вересня 2016 року по 16 вересня 2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон України № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином військова служба є особливим видом публічної служби, а тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців.

Окрім того, нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон України №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1-2 Закону України №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ст.10 Закону України №2011-ХІІ розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.

Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу.

Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).

Вказана норма передбачає надання дня відпочинку за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні та не передбачає виплату грошової компенсації за такі дні, про яку просить позивач.

Відповідно до пункту 3 розділу II Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 19.01.2016 №27, встановлено, що на військові частини покладаються такі завдання, зокрема: забезпечення дотримання соціальної справедливості при розподілі службового навантаження та необхідного часу для відпочинку військовослужбов ців, працівників, визначення та підтримання порядку надання часу (іншого дня) для відпочинку за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні.

В умовах особливого періоду на військові частини додатково покладаються такі завдання: надання військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, відповідного часу (іншого дня) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Однак, у даній Інструкції не визначено механізму надання днів відпочинку командирами військових частин, та не передбачено надання грошової компенсації за такі дні.

Окрім того, порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджено Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Відповідно до пункту 7 розділу 1 Наказу №260 від 07.06.2018 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Питання роботи у вихідні та святкові дні регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 73 КЗпП України робота у святкові (неробочі) дні допускається: на безперервно діючих підприємствах, де припинення роботи неможливе через виробничо-технічні умови; у зв`язку з необхідністю обслуговування населення; у випадках, передбачених ст. 71 КЗпП України.

Згідно зі ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися за згодою сторін у грошовій формі в подвійному розмірі або наданням іншого дня відпочинку. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 КЗпП України як робота у святкові та неробочі дні. Період для надання іншого дня відпочинку визначається за згодою сторін, але за можливістю - через найкоротший проміжок часу після роботи у вихідний день.

Визначені КЗпП України норми оплати за роботу у вихідні, святкові (неробочі) дні є мінімальними державними гарантіями.

Таким чином, спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють питання проходження військової служби у вихідні, святкові та неробочі дні є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Інструкція про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України, затверджена наказом Міністра оборони України від 19.01.2016 №27 та Наказ Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Вказаними нормативно-правовими актами передбачено надання дня відпочинку за службу у вихідні, святкові та неробочі дні, грошова компенсація не передбачена.

Відтак, оскільки питання щодо проходження служби у вихідні, святкові та неробочі дні регулюється спеціальним законодавством, підстави для застосування норм КЗпП України у даних правовідносинах відсутні.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 02 жовтня 2020 року.

Суддя Братичак Уляна Володимирівна