Справа № 480/2308/20
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 р.Справа № 480/2308/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Прилипчук О.А., м. Суми) від 16.06.2020 року по справі № 480/2308/20

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Сумської міської ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду звернення позивача від 27.12.2019 р. стосовно захисту його житлових прав; зобов`язати відповідача розглянути звернення позивача від 27.12.2019 р. відповідно до ч. 6 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 480/2308/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.2019 р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив:

1. Згідно з компетенцією міськвиконкому, визначеною законодавством України, забезпечити йому доступ до квартири АДРЕСА_1 ;

2. Здійснити перевірку законності виділення громадянці ОСОБА_2 частини квартири (збудованої для однієї сім`ї) в порушення вимог Житлового кодексу України та примірного Статуту ЖБК (згідно з вимогами ст. 29 ЖК України);

3. Виселити незаконно перебуваючого в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , що в результаті ряду шахрайських дій разом з адвокатом ОСОБА_4 при сприянні голови ЖБК ОСОБА_5 та маніпуляцій з документами оформили власність на частину квартири;

4. Виключити з членів ЖБК - 32 Орбіта голову правління ОСОБА_5 та голову контрольно-ревізійної комісії ЖБК - 32 Орбіта, винних в порушенні житлового законодавства і притягнути їх до кримінальної відповідальності (ст. 189 ч. 1) та п. 50 ч. 4 примірного статуту ЖБК, а також неправомірних дій посадових осіб при рішенні питання прийому в члени кооперативу (а.с. 4-6).

Листом від 22.01.2020 р. № Т-3487/03.02.01-01 відповідач надав позивачу роз`яснення, що позивач у даному випадку з метою належного захисту своїх прав може звернутись до суду за захистом своїх прав (а.с. 7).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача стосовно нерозгляду його звернення, оскільки лист відповідача про розгляд звернення позивача не є рішенням про відмову у задоволенні звернення позивача, оскільки відповідачем рішення відповідно до вимог ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні не приймалось, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач фактично не погоджується зі змістом наведеної відповіді на заяву, проте не зазначає жодних підстав, а саме щодо несвоєчасної відповіді або надання відповіді не належним суб`єктом. Також суд вказав, що представником відповідача правильно надано відповідь позивачу про необхідність захисту його прав у судовому порядку в порядку цивільного судочинства.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. ст. 29, 50, 134, 135, 138, 141 ЖК УРСР та п. 3, 8, 74 Примірного статуту ЖБК.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що передумовою виникнення спірних правовідносин були наступні обставини.

Згідно з довідкою департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 16.01.2018 р. позивачу на підставі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 21.02.1994 року, виданого Сумською міською радою, належить на праві власності 48/100 квартири по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.1994 року № 4-3929 належить на праві власності 52/100 квартири по АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 придбав 48/100 квартири у ОСОБА_2 , яка набула на неї право власності після розлучення з позивачем.

У 1995 році на підставі рішення Зарічного райсуду м. Суми від 23.02.1995 р. ОСОБА_3 було вселено у спірну квартиру. Під час вказаного вселення ОСОБА_3 поставив в квартиру нові вхідні двері та перестав пускати позивача. З вказаного моменту позивач не може потратити до квартири, співвласником якої він є.

Позивач вважає, що відповідальним за ситуацію, що склалась є ЖБК - 32 Орбіта? та виконавчий комітет Сумської міської ради, який повинен контролювати діяльність будівельного кооперативу.

Листом від 27.12.2019 року позивач звернувся до відповідача ( перелік питань навдений вище) та листом від 22.01.2020 року № Т-3487/03.02.01-01 відповідач надав позивачу наступні роз`яснення.

Стосовно забезпечення доступу до квартири АДРЕСА_1 та виселення з неї ОСОБА_3 повідомлено, що відповідно до пункту 20 Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу облікові справи зберігаються протягом 5 років після одержання громадянами квартир у будинках кооперативів (зняття їх з кооперативного обліку). Після закінчення вказаного строку справи знищуються в установленому порядку. На підставі вищевикладеного, перевірити законність надання громадянам квартири АДРЕСА_3 немає можливості.

Також заявнику роз`яснено, вищевказана квартира не є власністю кооперативу, а перебуває у його власності 48/100 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 148 Житлового кодексу член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмовлення звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно норм ч. 4 ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У зв`язку з наведеним, норма ст. 148 Житлового кодексу щодо виселення ОСОБА_3 з зазначеної квартири не може застосовуватись, оскільки ОСОБА_3 в даних правовідносинах не виступає членом ЖБК-32 «Орбіта», а тому таке виселення буде порушувати право приватної власності даної особи та не відповідатиме чинному законодавству.

Також позивачу роз`яснено, що ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, з урахуванням норм чинного законодавства, позивач має право в порядку встановленому чинним законодавством звернутись до суду.

Судовим розглядом встановлено, що протиправна бездіяльність відповідача полягає, на думку позивача, у нерозгляді його звернення, оскільки лист відповідача про розгляд звернення позивача не є рішенням про відмову у задоволенні звернення позивача, оскільки відповідачем рішення відповідно до вимог ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні не приймалось.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Рішенням Сумської міської ради VІІ скликання від 26.11.2015 р № 1-МР затверджений Регламент роботи Сумської міської ради VIІ скликання (далі Регламент).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Регламенту, порядок діяльності міської ради визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про доступ до публічної інформації», «Про запобігання корупції», іншими нормативно-правовими актами та цим Регламентом.

Приписами ст. ст. 24-26 Регламенту визначено, що процедура розгляду питання в міській раді передбачає: 1) внесення пропозиції щодо розгляду питання (ініціювання); 2) вивчення питання і підготовку проекту рішення; 3) попередній розгляд проекту рішення; 4) розгляд питання на пленарному засіданні міської ради; 5) внесення правок та доповнень (за наявності); 6) прийняття відповідного рішення.

Право нормотворчої ініціативи мають (ініціатори): 1) міський голова; 2) депутат (депутати) міської ради; 3) депутатські групи, фракції; 4) постійні комісії міської ради; 5) виконавчий комітет міської ради; 6) загальні збори громадян, у тому числі збори (конференція) жителів за місцем проживання; 7) ініціативна група в порядку місцевої ініціативи; 8) громадські об`єднання (громадські організації) та громадські експертні комісії при міській раді.

Підставою для розгляду питання в міській раді, залежно від того, хто із суб`єктів, зазначених у статті 25 Регламенту, є ініціатором, можуть бути: 1) резолюція або усне доручення, розпорядження міського голови; 2) письмове звернення депутата (депутатів) до міського голови; 3) письмове звернення депутатської групи, фракції до міського голови, підписане її керівником; 4) рішення постійної комісії із зазначенням номеру протоколу засідання постійної комісії, в якому рекомендується внести дане питання на розгляд міської ради; 5) рішення виконавчого комітету ради про внесення питання на розгляд міської ради; 6) документи підготовлені у Порядку ініціювання створення органу самоорганізації населення; 7) документи підготовлені у Порядку внесення місцевої ініціативи на розгляд Сумської міської ради. Ініціатор має чітко сформулювати питання, увійти з пропозицією про внесення питання до плану роботи міської ради чи розглянути його позапланово на черговій сесії ради, указати, хто готує проект рішення й доповідає на пленарному засіданні ради.

Згідно зі ст. 46 Регламенту, міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. На пленарних засіданнях приймаються рішення з питань, внесених до порядку денного сесії міської ради та рішення з процедурних питань. Рішення, які приймає міська рада є актами нормативного або ненормативного характеру. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Основними видами рішень нормативного характеру, які може прийняти міська рада, можуть бути: 1) положення нормативно-правовий акт, який встановлює структуру та функції певного органу або встановлює форми та умови здійснення певної діяльності; 2) порядок нормативно-правовий акт, який встановлює процедуру застосування акту законодавства чи власного акту або визначає форми та умови здійснення діяльності; 3) правила нормативно-правовий акт, який містить узгоджену поєднанність правил поведінки службовців, громадян, установ та організацій у певній сфері; 4) інші акти, що містять правові норми загального характеру.

Судовим розглядом встановлено, що 27.12.2019 р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив: 1. Згідно з компетенцією міськвиконкому, визначеною законодавством України, забезпечити йому доступ до квартири АДРЕСА_1 ; 2. Здійснити перевірку законності виділення громадянці ОСОБА_2 частини квартири (збудованої для однієї сім`ї) в порушення вимог Житлового кодексу України та примірного Статуту ЖБК (згідно з вимогами ст. 29 ЖК України); 3. Виселити незаконно перебуваючого в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , що в результаті ряду шахрайських дій разом з адвокатом ОСОБА_4 при сприянні голови ЖБК ОСОБА_5 та маніпуляцій з документами оформили власність на частину квартири; 4. Виключити з членів ЖБК - 32 Орбіта голову правління ОСОБА_5 та голову контрольно-ревізійної комісії ЖБК - 32 Орбіта, винних в порушенні житлового законодавства і притягнути їх до кримінальної відповідальності (ст. 189 ч. 1) та п. 50 ч. 4 примірного статуту ЖБК, а також неправомірних дій посадових осіб при рішенні питання прийому в члени кооперативу (а.с. 4-6).

Оскільки в силу приписів Регламенту Сумської міської ради позивач не наділений правом нормотворчої ініціативи і викладені ним питання не потребують розгляду на пленарному засіданні ради, твердження позивача про те, що відповідачем рішення відповідно до вимог ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні не приймалось, є безпідставним.

В той же час, заява позивача була розглянута як звернення.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі ст. ст. 5, 7 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про інформацію» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про інформацію» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, зі змісту відповіді Виконавчого комітету Сумської міської ради від 22.01.2020 р. № Т-3487/03.02.01-01 р. на заяву ОСОБА_1 від 27.12.2019 року встановлено, що відповідач роз`яснив з посиланням на норми чинного законодавства порядок вирішення питання щодо усунення перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження майном. В свою чергу, позивач фактично не погоджується зі змістом наведеної відповіді на заяву, проте не зазначає жодних підстав, а саме щодо несвоєчасної відповіді або надання відповіді не належним суб`єктом, а також не наводить тверджень з приводу того, в чому саме полягає протиправна бездіяльність відповідача, оскільки його звернення було розглянуто та позивачу надано мотивовану відповідь.

Щодо посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. ст. 29, 50, 134, 135, 138, 141 ЖК УРСР, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі не міститься жодних обґрунтувань з приводу того, в чому саме полягає неправильне застосування цих норм права. Посилання апелянта на неправильне застосування п. п. 3, 8, 74 Примірного статуту ЖБК також є безпідставними, оскільки такий статут не є нормативно-правовим актом, в розумінні вимог чинного законодавства України.

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 480/2308/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 року по справі № 480/2308/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 05.10.2020 року