Справа № 440/2092/20
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2020-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: І.С. Шевяков
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 р. Справа № 440/2092/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Полтавської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2020, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/2092/20

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Полтавської міської ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Полтавської міської ради , в якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання публічної інформації за запитом від 31.03.2020;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію;

- зобов`язати відповідача розглянути запит від 31.03.2020 про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Полтава вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію.

Зобов`язано Виконавчий комітет Полтавської міської ради (вул. Соборності, 36, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) надати відповідь на ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) від 31.03.2020 про надання публічної інформації щодо наявності на території м. Полтава вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вважаючи рішення суду таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвали нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що апитувана позивачем інформація про вільні земельні ділянки є частиною відомостей, що містяться у Державному земельному кадастрі. Зауважував, що належною особою, яка може надати достовірну та вичерпну інформацію про наявність вільних земельних ділянок, запитану позивачем, є Держгеокадастр та його територіальні органи. Наголошував, що чинним законодавством не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо формування та розпорядження відомостями, які входять до складу Державного земельного кадастру. Крім того, вказував, що твердження позивача про ненадання відповідачем відповіді на запит на отримання інформації є безпідставними, адже листами Подільської, Київської та Шевченківської районних у м. Полтаві рад позивачу було надано відповідь по суті порушених у інформаційному запиті питань у встановлений законом строк і саме ці органи місцевого самоврядування мають делеговані Полтавською міською радою повноваження щодо земель у межах міста Полтава.

Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 31.03.2020 позивач звернулась до Виконавчого комітету Полтавської міської ради із запитом про надання публічної інформації, в якому просила надати інформацію про наявність на території м. Полтава вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель та споруд. Відповідь просила надіслати за адресою: 84511, Донецька область, м. Бахмут, вул. Садова, 119. Вказаний запит позивач направила відповідачу засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією фіскального чеку АТ Укрпошта /а.с. 4/.

Вказаний запит Виконавчим комітетом Полтавської міської ради отримано 02.04.2020, що підтверджується інформацією із веб-сайту Укрпошти згідно посилання https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html за результатами відстеження відправлення за номером 833 /а.с. 4 - зворот/.

Стверджуючи, що відповідач не надав їй інформацію за запитом від 31.03.2020 про наявність на території м. Полтава вільних земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову жилого будинку, господарських будівель та споруд, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що запит позивача від 31.03.2020 фактично був розглянутий. Запитувана інформація викладена в листах виконавчих комітетів Подільської та Київської районних у м. Полтаві рад від 06.04.2020 за №№ЗІБ02.1-15/612, 04.1-15/6/6-зі, відповідно, та у листі Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 07.04.2020 за №БО2.1-17/9, але належні докази направлення їх позивачу - відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов про необхідність визнання протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Полтавської міської ради щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання інформації на запит на інформацію та зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 інформацію у відповідь на її запит від 31 березня 2020 року.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України Про інформацію від 02.10.1992 №2657-ХІІ кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Законом України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI) визначається порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно з статтею 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №2939-VI).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною п`ятою статті 6 Закону №2939-VI визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Статтею 12 Закону №2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною четвертою статті 13 Закону №2939-VI визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною другою статті 19 Закону №2939-VI визначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону №2939-VI запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Частинами четвертою та п`ятої статті 19 Закону №2939-VI встановлено, що письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 №280/97-ВР передбачено, що міським радам надані виключні повноваження щодо прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011 №3038-VI уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

Абзацом другим частини п`ятої статті 24 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності передбачено, що до моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов`язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.

За приписами статті 33 Закону України Про місцеве самоврядування до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою, здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що орган, до якого направлена заява громадянина, зобов`язаний об`єктивно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви.

Судовим розглядом встановлено, що 31.03.2020 позивач звернулась до Виконавчого комітету Полтавської міської ради із запитом про надання публічної інформації.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами страви, що вказаний запит Виконавчим комітетом Полтавської міської ради отримано 02.04.2020.

У відзиві на адміністративний позов та в доводах апеляційної скарги відповідач стверджує, що листами виконавчих комітетів Подільської та Київської районних у м. Полтаві рад від 06.04.2020 та листом Шевченківської районної у м.Полтаві ради від 07.04.2020 позивачу було надано відповідь по суті порушених у інформаційному запиті питань у встановлений законом строк /а.с. 31-32, 33-34, 35-36/.

Відповідно до частини 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 зазначено, зокрема, що розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Статтею 13 Закону України Про поштовий зв`язок від 04.10.2001 №2759-III передбачено порядок надання поштового зв`язку, зокрема, у абзаці 3 вказано, що у договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. У договорі, стороною якого є національний оператор зв`язку, укладеному у будь-якій формі, має міститися попередження про недопущення пересилання письмової кореспонденції, виконаної і розтиражованої друкарським способом, без вихідних даних (тираж, назва друкарні, номер замовлення та інше). За недотримання цієї вимоги несе відповідальність оператор поштового зв`язку.

Аналізуючи вказані норми, можна зробити висновок, що належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень відповіді на запит позивача є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Разом з тим, на підтвердження факту направлення відповіді на запит відповідачем до суду надано копії поштових конвертів із зазначенням адрес відправників (Подільської, Київської та Шевченківської районних у м. Полтаві рад) та адреси одержувача ( ОСОБА_1 ).

Враховуючи вищевикладене, суд критично оцінює надані відповідачем докази надіслання відповідей на запит позивачу, оскільки вони не підтверджують факт направлення та отримання вказаних відповідей позивачем, а є лише фактом фіксування наявності відповідей у зазначених установах.

Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не визначено яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах як суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише надіслання відповіді на запит, а й її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.

Таким чином, фактично розглянувши запит, відповідач протиправно запитувану інформацію не надав, а тому вірним способом захисту порушеного права позивача є зобов"язання виконавчого комітету Полтавської міської ради надати ОСОБА_1 інформацію у відповідь на її запит від 31 березня 2020 року.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Полтавської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 по справі № 440/2092/20 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач (підпис)В.В. Катунов
Судді(підпис) (підпис) Г.Є. Бершов І.М. Ральченко