Справа № 640/18450/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» до Національного агентства з питань запобігання корупції, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року Громадська організація «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» (далі - Позивач, ГО «ВО «Автомайдан») звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Відповідач, НАЗК) про визнання протиправним та скасування рішення від 17.05.2019 року №1393 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік (виправлена), поданої ОСОБА_1 , суддею Вищого адміністративного суду України (член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України)».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі - Третя особа, ОСОБА_1 ).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач має право на звернення до суду із вказаним позовом, позаяк проведення повної перевірки декларації Третьої особи проводилося за його зверненням. Крім того, суд підкреслив, Відповідачем порушено встановлені положеннями чинного законодавства граничні строки проведення повної перевірки поданої Третьою особою декларації, що, з огляду на практику Верховного Суду в аналогічних справах, свідчить про прийняття оскаржуваного рішення поза межами нормативних процедур. Крім того, суд звернув увагу, що Відповідачем заявлений позов було визнано, а попри неодноразове направлення на адресу Третьої особи копій позовної заяви та заяви про визнання позову будь-яких пояснень щодо суті заявлених позовних вимог і поданої заяви до суду від неї не надходило.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що, по-перше, оскаржуване рішення НАЗК жодним чином не порушує права ГО «ВО «Автомайдан», що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, по-друге, положеннями п. 2 розд. IV Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням НАЗК від 10.02.2017 року №56, було передбачено, що виключно суб`єкт декларування може оскаржити рішення про проведення повної перевірки декларації.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ГО «ВО «Автомайдан» просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2019 року у справі №826/14766/18 встановлено, що ГО «ВО «Автомайдан» має право не звернення до суду із даним позовом, по-друге, практика Шостого апеляційного адміністративного суду і Верховного Суду також вказує на процесуальну можливість реалізації громадською організацією свого права на звернення до суду із таким видом позовів, по-третє, посилання Апелянта на законодавче обмеження суб`єктів оскарження рішення НАЗК за наслідками повної перевірки декларацій є безпідставним, оскільки воно суперечить ст. 55 Конституції України, таке обмеження встановлено лише щодо рішення про проведення перевірки, а не про результати такої перевірки, а нормативний акт, який встановлював таке обмеження, втратив чинність у березні 2020 року. Крім того, звертає увагу, що визнання Відповідачем позову та прийняття такого визнання судом відбувалося із дотриманням норм процесуального права, позаяк жодного пояснення та заперечення з приводу позову і заяви про відмову від позову Третьою особою не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу НАЗК просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, право на звернення громадських організацій до суду з позовами з приводу їх завдань і мети діяльності підтверджується практикою Верховного Суду, по-друге, прийняття судом визнання позову здійснювалося у відповідності до вимог ст. 189 КАС України, по-третє, задовольняючи позов, суд насамперед виходив з порушення НАЗК строків проведення перевірки, по-четверте, оскаржуване судове рішення взагалі не порушує жодні права та інтереси ОСОБА_1 .

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.09.2020 року.

У судовому засіданні представник Третьої особи наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній підстав, додавши, що подання даного позову ставить ОСОБА_1 у стан правової невизначеності.

Представники Позивача та Відповідача наполягали на залишенні її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 16.08.2017 року ГО «ВО «Автомайдан» звернулося до НАЗК із повідомленням про здійснення моніторингу способу життя члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 та проведення повної перевірки (а.с. 206-208).

17.05.2019 року Національним агентством з питань запобігання корупції було прийнято рішення №1393 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік ( виправленої), поданої ОСОБА_1 , суддею Вищого адміністративного суду України (член Вищої кваліфікаційної комісії суддів) (а.с. 4-8).

Згідно указаного рішення суб`єкт декларування при складанні та поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 року зазначив недостовірні відомості про: отримані (нараховані) доходи та цінне рухоме майно, чим недотримав вимоги пунктів 3,7 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції». Ознак правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 366-1 Кримінального кодексу України - не виявлено.

Точність оцінки задекларованих активів відповідає даним, отриманим з наявних джерел.

Наявність конфлікту інтересів не встановлено.

Правові підстави для встановлення ознак незаконного збагачення відсутні.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2019 року у справі №826/14766/18 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2019 року та прийнято нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ГО «ВО «Автомайдан» до НАЗК і визнано протиправною бездіяльність останнього під час проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, поданої ОСОБА_1 , суддею Вищого адміністративного суду України (член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 4, 11, 50 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон), Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням НАЗК від 10.02.2017 року №56 (далі - Порядок №56), прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на прийняття НАЗК оскаржуваного рішення поза межами граничного строку проведення перевірки та визнання останнім заявленого позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон .

Частиною 1 статті 4 Закону передбачено, що Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону до повноважень Національного агентства належать здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону повна перевірка декларації полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Національне агентство проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

За приписами п. 2 розд. І Порядку №56 недостовірність задекларованих відомостей - невідповідність дійсності відомостей, зазначених у декларації суб`єкта декларування, що встановлюється на підставі відомостей, отриманих Національним агентством у встановленому Законом порядку шляхом здійснення контролю та повної перевірки декларації.

Положеннями пункту 3 розділу І Порядку №56 передбачено, що контроль та повна перевірка декларації здійснюються за принципами: верховенства права; рівності та гарантування прав і законних інтересів усіх суб`єктів декларування; об`єктивності, неупередженості та безсторонності рішень і дій Національного агентства, уповноважених ним осіб; достовірності і повноти інформації, що використовується Національним агентством, правомірності одержання та використання такої інформації; неприпустимості свавільного втручання у сферу особистого життя суб`єкта декларування, окрім як у межах та у спосіб, що передбачені Законом; гарантування права на судовий захист суб`єктів декларування.

Відповідно до п. 5 розд. І Порядку №56 контроль декларацій Національне агентство здійснює відповідно до цього Порядку через працівників структурних підрозділів його апарату, діяльність яких пов`язана зі здійсненням таких функцій, та автоматично за допомогою засобів програмного забезпечення інформаційно-телекомунікаційної системи проведення логічного та арифметичного контролю декларацій (далі - ІТС ЛАК ЄДРДО).

Повну перевірку декларацій відповідно до цього Порядку Національне агентство здійснює через уповноважених осіб Національного агентства - працівників структурних підрозділів його апарату, діяльність яких пов`язана зі здійсненням таких функцій (далі - Підрозділи).

Згідно пп. 4 п. 2 розд. ІІІ Порядку повна перевірка проводиться на підставах, визначених Законом, у разі, якщо Національне агентство отримало від фізичних чи юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел інформацію про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. Така інформація має стосуватися конкретного суб`єкта декларування та містити фактичні дані, що можуть бути перевірені.

Повна перевірка декларацій (декларації) проводиться за рішенням Національного агентства, в якому надається доручення його члену провести повну перевірку декларацій (декларації) (далі - Рішення про проведення перевірки) через працівників Підрозділів.

Матеріали справи свідчать, що 28.09.2017 року НАЗК було прийнято рішення №814 «Про проведення повної перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 та 2016 роки, поданих ОСОБА_1 , суддею Вищого адміністративного суду України (член Вищої кваліфікаційної комісії суддів)», пунктом 2 якого доручено члену Національного агентства - голові Національного агентства Корчак Н.М. через уповноважену особу - головного спеціаліста третьої відділу (Центральний регіон) Департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя апарату Національного агентства з питань запобігання корупції Михайлова Івана Михайловича провести повну перевірку декларацій, поданих ОСОБА_1 , суддею Вищого адміністративного суду України (член Вищої кваліфікаційної комісії суддів), за 2015 та 2016 роки (т. 1 а.с. 142-143).

При цьому, матеріали перевірки свідчать, що документи, які увійшли до її складу, були підготовлені працівниками апарату НАЗК (т. 1 а.с. 144-149).

Як зазначив суд першої інстанції, визнаючи позов, НАЗК вказало на те, що при прийнятті оскаржуваного ГО «ВО «Автомайдан» рішення Відповідачем не було надано оцінку інформації, яка стала підставою для повної перевірки декларації ОСОБА_1 за 2016 рік, а саме не було проаналізовано джерела походження її готівкових коштів.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що жодних належних і допустимих доказів того, що така перевірка не була проведена у повному обсязі, Відповідачем надано не було. Крім іншого, у судовому засіданні на запитання судді-члена колегії про те, чи вчинялися якісь дії щодо повторної перевірки матеріалів повної перевірки декларації Третьої особи, чи проводилося службове розслідування щодо працівників апарату Національного агентства, які готували відповідні матеріали, та чи притягувалися останні до дисциплінарної чи іншої відповідальності за недотримання повноти проведеної перевірки, представник НАЗК зазначила, що про такі випадки їй не відомо.

У розрізі наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 6 ст. 47 КАС України суд не приймає відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем і не визнає умов примирення сторін, якщо ці дії суперечать закону або порушують чиї-небудь права, свободи чи інтереси.

Згідно ч. 5 ст. 189 КАС України суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

При цьому судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що подана до суду першої інстанції заява НАЗК про визнання позову (а.с. 213-214) взагалі не містить обґрунтування такого визнання окрім не підкріпленого будь-якими доказами твердження про те, що при прийнятті оспорюваного рішення не було надано оцінку інформації, яка стала підставою для повної перевірки декларації ОСОБА_1 за 2016 рік. Водночас, у відзиві на позов (а.с. 120-128) НАЗК заперечувало проти його задоволення у повному обсязі, наголошуючи на тому, що, по-перше, права ГО «ВО «Автомайдан» оскаржуваним рішення не порушені, по-друге, повна перевірка декларації проводилася у відповідності до вимог Порядку №56, а під час прийняття рішення не було встановлено суперечностей між письмовими поясненнями Третьої особи, які є одним з доказів при проведенні перевірки, та відомостями, які отримав Відповідач під час здійснення відповідної процедури.

Колегія суддів зауважує, що НАЗК, як орган державної влади та, відповідно, суб`єкт владних повноважень, повинен бути послідовним. Отже, зміні правової позиції такої особи із заперечень проти задоволення позову до його визнання мають передувати відповідні обставини, які б вказували на обґрунтованість нової позиції. І такі обставини повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами та надані суду. Водночас, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції НАЗК відповідних доказів не надано.

За таких обставин, а також беручи до уваги принцип належного урядування, який передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, суд першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин та приписів ч. 6 ст. 47 і ч. 5 ст. 189 КАС України прийняв визнання позову Відповідачем, адже в такому випадку порушуються права Третьої особи у справі.

Крім того, у контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже ефективний спосіб захисту, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У своєму рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання судової колегії, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.

Таким чином, Позивач, незважаючи на те, що має право на звернення до Відповідача із повідомленням про проведення повної перевірки суб`єкта декларування, все ж не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з реалізацією НАЗК своєї владної компетенції щодо проведення повної перевірки декларації певного суб`єкта декларування, яка завершилася прийняттям за наслідком такої перевірки відповідного рішення.

Аналогічний за своїм змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі № 9901/751/18.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

У судовому засіданні представник Позивача наголошував на тому, що ним оскаржується фактично не саме рішення, а неповнота проведення перевірки за наслідками повідомлення ГО «ВО «Автомайдан» про здійснення моніторингу способу життя ОСОБА_1 . При цьому в обґрунтування таких доводів Позивач зазначає, що у рішенні НАЗК від 17.05.2019 року №1393 не відображено жодного слова про джерела готівкових та повноту декларування доходів Третьою особою, у зв`язку з чим він робить висновок про неповноту проведеної перевірки.

Суд апеляційної інстанції, зважаючи, що згідно статуту Позивача метою ГО «ВО «Автомайдан» є, зокрема, сприяння правоохоронним органам України в протидії та боротьбі з корупцією, вважає, що указана громадська організація наділена правом на належний розгляд її повідомлення про ознаки невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим доходам.

Однак, аналіз змісту матеріалів повної перевірки, проведеної НАЗК щодо декларацій ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 142-209), не свідчить про те, що її було проведено не у повному обсязі, адже, як було встановлено вище, під час прийняття рішення не було встановлено суперечностей між письмовими поясненнями Третьої особи, які є одним з доказів при проведенні перевірки та стосувалися, у тому числі інформації, викладеної у повідомленні ГО «ВО «Автомайдан», та відомостями, які отримав Відповідач під час здійснення відповідної процедури.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, гарантованість права судового захисту, зокрема, на належний розгляд звернення особи, не може мати своїм наслідком втручання у дискреційні повноваження органу, який розглядає таке звернення, у випадку, коли прийняте за результатами його розгляду рішення набуває ознак індивідуального акту щодо відмінної від заявника особи.

Як вбачається із змісту позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу, ГО «ВО «Автомайдан» оскаржує рішення НАЗК 17.05.2019 року №1393 «Про результати здійснення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік (виправлена), поданої ОСОБА_1 , суддею Вищого адміністративного суду України (член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України)», які не стосуються інтересів та не порушують прав Позивача, а мають безпосередній вплив лише на особу, щодо якої це рішення було прийнято, тобто є актом індивідуальної дії.

За правилами п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.10.2018 року у справі № 9901/415/18, за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Тобто, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав. Іншими словами, для того, аби надати судовий захист, суд повинен був встановити, що ця особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес були порушені відповідачем.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що хоча правовідносини між НАЗК та ОСОБА_1 з питань повної перевірки її декларації й склалися у зв`язку з отриманням Національним агентством повідомлення ГО «ВО «Автомайдан» про здійснення моніторингу способу життя Третьої особи, однак жодним чином не впливають на його права, свободи, інтереси чи обов`язки з огляду на те, що правовідносини між Позивачем та Відповідачем у межах даного спору взагалі не виникали.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21.12.2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення НАЗК від 17.05.2019 року №1393 не може бути оцінене за правилами ч. 2 ст. 2 КАС України у межах розгляду і вирішення даного спору.

Разом з тим, посилання Апелянта на те, що згідно п. 2 розд. IV Порядку №56 рішення про проведення повної перевірки декларації може бути оскаржено суб`єктом декларування в судовому порядку, судовою колегією оцінюється критично, оскільки указана норма втратила чинність 15.01.2019 року, у той час як оскаржуване рішення прийнято 17.05.2019 року.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлений вище факт відсутності порушень Відповідачем прав Позивача прийнятим за наслідками повної перевірки декларації Третьої особи рішенням, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Окружного адміністративного суду міста Києва щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення невірно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати, прийнявши нове про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 02» жовтня 2020 року.