Справа № 500/76/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/76/20 пров. № А/857/5717/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізка І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Тернопільської обласної державної адміністрації на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року у справі № 500/76/20 (рішення ухвалено в м. Тернополі, головуючий суддя Баб`юк П.М.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання протоколу недійсним та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації, в якому просив:

-визнати незаконним протокол №8 засідання регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та інших категорій громадян Тернопільської обласної державної адміністрації від 17.05.2019;

-визнати за позивачем статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зобов`язати регіональну комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян Тернопільської обласної державної адміністрації вчинити дії щодо видачі позивачу відповідного посвідчення категорії №2.

В обґрунтування позову зазначає, що він є особою, яка брала участь у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС. Вказує, що звернувся із заявою до Тернопільської обласної державної адміністрації із заявою про визнання його учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії та видачею відповідного посвідчення, подавши необхідні документи. Проте, комісією протиправно прийнято рішення про відмову.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність документів у зв`язку з їх втратою відбулось не з вини позивача, тому подібне не може бути підставою для відмови у присвоєнні статусу учасника наслідків ліквідації аварії на ЧАЕС.

Незважаючи на відсутність архівної довідки, наявна довідка №123 від 25.02.1994 Зборівського районного воєнного комісаріату Тернопільської області згідно якої ОСОБА_1 в період з 16.06.1986 по 02.09.1986 брав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, і згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи", належить до громадян, які користуються пільгами другої категорії.

Отже з врахуванням інших доказів у справі, належним способом захисту є визнання протиправним і скасування рішення від 17.05.2019 засідання регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та інших категорій громадян Тернопільської обласної державної адміністрації та зобов`язання відповідача визначити позивачу статус та видати посвідчення.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Тернопільська обласна державна адміністрація подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що рішення про встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та про видачу відповідного посвідчення приймає саме комісія , а не Тернопільська обласна державна адміністрація. Крім того, у зв`язку з відсутністю в позивача документів, які підтверджують його безпосереднє перебування в зоні відчуження, комісією прийнято рішення про відмову, яке є предметом оскарження.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 - 09.12.1984 Зборівським районним військовим комісаріатом Тернопільської області разом із ОСОБА_2 були призвані на строкову військову службу до Збройних Сил МО СРСР, де по 03 листопада 1986 року проходили строкову службу у військовій частині № НОМЕР_1 , що знаходилась в смт. Новояворівську Львівської області, зокрема, у військово-будівельному загоні №396 на посаді військово - будівельника в званні рядовий і на підставі Наказу МО СРСР №206 від 27.09.1986 був звільнений (демобілізований) в запас і направлений в Зборівський РВК, та 05 листопада 1986 року був поставлений на військовий облік.

Відповідно до запису у військовому білеті позивача серії НОМЕР_2 позивач з 16.06.1986 по 02.09.19896 залучався до робіт, що пов`язані з ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС.

Також, згідно із довідкою №123 від 25.02.1994, виданою Зборівським районним воєнним комісаріатом Тернопільської області, ОСОБА_1 в період з 16.06.1986 по 02.09.1986 брав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи", належить до громадян, які користуються пільгами другої категорії.

Згідно із архівною довідкою від 03.02.2017 №4/47569, виданою Федеральною державною казенною установою "Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації" в наказах командира 396 воєнно-будівельного загону за період травень-листопад 1986 року відомостей щодо відправлення ОСОБА_1 у відрядження на роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС немає. Також, зазначено, що накази командира втрачені в зв`язку із частими переїздами.

26 квітня 2019 року представник позивача звернувся до департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації із заявою про визнання ОСОБА_1 учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії та видачею відповідного посвідчення.

17 травня 2019 року відбулося засідання комісії, на якій розглядалась заява представника позивача.

У зв`язку з відсутністю в позивача відповідної архівної довідки про його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні відчуження, прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у визначенні йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі відповідного посвідчення категорії 2, яке оформлене протоколом №8 від 17.05.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 9, 10 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі Закон № 796-XII) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є, зокрема: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Тут і надалі до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали: у зоні відчуження в 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів.

За приписами ч. 1, 3, 4 ст. 65 Закону №796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно п. 5 Порядку № 51 учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 01 липня 1986 року до 31 грудня 1986 року від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 1 до 14, у 1988 - 1990 роках - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або на їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія А. При цьому у посвідченні на правій стороні по діагоналі зліва направо ставиться штамп фарбою червоного кольору "Перереєстровано" і на вільному місці виконується запис про дату перереєстрації. Починаючи з 01 жовтня 1998 року зазначене посвідчення без такого штампу вважається недійсним. Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" і "Постраждалий від Чорнобильської катастрофи" (категорії 1, 2, З серії А) без відмітки про перереєстрацію, передбачену у абзаці першому пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 1997 року № 135, з тимчасовими вкладками затвердженого цією постановою зразка для осіб, які станом на 01 жовтня 1998 року не отримали відповідної довідки у Державному галузевому архіві Міністерства оборони, вважаються чинними до 01 травня 1999 року.

Положеннями п. 10 Порядку № 51 встановлено, що посвідчення видаються: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

Судом встановлено, що позивач для підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС надав відповідачу копію військового квитка з відповідною відміткою.

Також, як зазначалось раніше, згідно із довідкою №123 від 25.02.1994, виданою Зборівським районним воєнним комісаріатом Тернопільської області, ОСОБА_1 в період з 16.06.1986 по 02.09.1986 брав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, і згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які потерпіли внаслідок Чорнобильської катастрофи", належить до громадян, які користуються пільгами другої категорії.

Оскільки, позивач працював в зоні відчуження з моменту аварії в період з 16.06.1986 по 02.09.1986, а відтак, підлягає віднесенню до учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, яким видаються посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році" (категорія 2) серії А синього кольору у відповідності до п. 4 Порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем доведено належними доказами факт його участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році у зоні відчуження та відповідно протиправність рішення Комісії про відмову у визначенні позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі відповідного посвідчення.

Як видно із позовної заяви, позивач просить визнати незаконним протокол №8 засідання регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та інших категорій громадян Тернопільської обласної державної адміністрації від 17.05.2019.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення від 17.05.2019 засідання регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян Тернопільської обласної державної адміністрації, яке оформлене протоколом №8 від 17.05.2019 в частині відмови ОСОБА_1 у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та видачі відповідного посвідчення категорії 2.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач вважає, що має право на встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, а тому просить визнати його учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зобов`язати вчинити дії щодо видачі відповідно посвідчення.

Стосовно цієї вимоги апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що повноваження щодо визнання позивача учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС чинним законодавством покладено на регіональну комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та інших категорій громадян, створену при Тернопільській обласній державній адміністрації, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача визначити ОСОБА_1 статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 року (категорія ІІ) та видати посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії ІІ.

Отже, суд першої інстанції, обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, вірно зобов`язав відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської АЕС, 2 категорії.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Згідно ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №820/32/17.

Апелянтом не спростовано висновків суду першої інстанції та зокрема щодо наданої позивачем довідки №123 від 25.02.1994, виданої Зборівським районним воєнним комісаріатом Тернопільської області.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що чинне законодавство передбачає альтернативу у доказовій базі, окрім архівної довідки, яку не з вини позивача неможливо надати.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року у справі № 500/76/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич