Справа № 140/4435/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Справа № 140/4435/20 пров. № А/857/8050/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року (суддя Лозовський О.А., м.Луцьк) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області (далі Управління, ДКСУ відповідно) в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у поверненні незаконно утриманих з пенсії сум податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) та військового збору;

стягнути з Державного бюджету України (далі ДБУ) на користь позивача шляхом списання з відповідного рахунку Управління 33870,16 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги з посиланням на окремі обставини справи вказує, що Управління відповідно до покладених обов`язків та наданих повноважень здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, а також безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Управління здійснює повернення помилково/надміру сплачених податків на підставі подання/висновку контролюючого органу, а також безспірне списання коштів на підставі рішення суду. Зважаючи на те, що позивач не звертався із встановленим переліком документів відповідач не мав підстав для задоволення заяви позивача про повернення коштів. Також зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що визнання неконституційним абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 стаття 164 Податкового кодексу України (далі ПК) є підставою для відшкодування шкоди в розмірі утриманого (сплаченого) податку за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року в порядку статті 1175 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Під шкодою у цій справі суд розуміє недоотримані позивачем доходи в розмірі утриманих податків через прийняття неконституційного закону Верховною Радою України, проте аж ніяк не вказує на незаконність будь якого нормативного-правового акта Управління, внаслідок застосування якого останнє повинно нести відповідальність передбачену статтею 1175 ЦК.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях до відзиву заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до ПК Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі Закон №1166-VII) і втратою ними своєї чинності з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України (далі КСУ) від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 (далі Рішення №1-р/2018), мало місце незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм з лютого 2015 року по лютий 2018 року, в зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту у спосіб стягнення з ДБУ на користь позивача шляхом списання з відповідного рахунку ДКСУ 33870,16 грн майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, відповідно до статті 152 Конституції України, статей 22, 1175 ЦК за рахунок коштів ДБУ.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з не правильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон №1789-XII) (а. с. 10).

Рішенням КСУ №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення.

Відповідно до довідки Луцького об`єднаного управління ПФУ (далі ОУПФ) від 20.03.2018 №125/Т-01 (далі Довідка) за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно з пенсії позивача було утримано і перераховано до бюджету ПДФО у сумі 31016,89 грн та військовий збір на суму 2853,27 грн, що разом становить 33870,16 грн (а. с.11).

17.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до Управління із заявою про повернення коштів в розмірі 33870,16 грн, однак листом від 27.12.2019 №05-17/1969 (далі Лист) отримав відмову у поверненні даної суми, яка обґрунтована тим, що механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників визначено «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» затверджених постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 03.08.2011 №845 (у редакції постанови КМУ від 30.01.2013 №45) (далі Порядок №845). Відповідно до пункту 35 Порядку №845 казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності. В стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Згідно з пунктом 6 Порядку №845 вищезазначені документи стягувачі подають до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого повернуто кошти (а.с.14).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Законом України №1166-VII до ПК були внесені зміни, які набрали чинності з 01.07.2014 року. Згідно з цими змінами статтю 164 Кодексу доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIIІ до зазначеного підпункту Кодексу внесені нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій» від 02.06.2016 №1411-VIIІ, який набрав чинності з 01.07.2016, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК викладено в наступній редакції: «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».

Як уже було зазначено вище, відповідно до Довідки за період з лютого 2015 року по лютий 2018 року включно з пенсії позивача було утримано і перераховано до бюджету ПДФО у сумі 31016,89 грн та військовий збір на суму 2853,27 грн, що разом становить 33870,16 грн.

Рішенням №1-р/2018 (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до частин першої та другої статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачена аналогічна норма про те, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відносно доводів апелянта (відповідача) щодо відсутності підстав для визнання протиправними дій Управління, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів визначено «Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182; далі Порядок №787).

Згідно з пунктом 5 Порядку №787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Так, з матеріалів справи видно, що Управління листом від 27.12.2019 повідомило позивача про відсутність підстав для повернення коштів.

Разом з тим, суд першої інстанції та сам відповідач помилково керувався положеннями Постанови №845, якою затверджено Порядок №845, оскільки цей порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку №845 у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства певний перелік документів (заяву про виконання такого рішення, оригінал виконавчого документа, судові рішення про стягнення коштів, оригінал або копію розрахункового документа тощо).

Таким чином, Порядок №845 не регулює спірні правовідносини, оскільки стосується механізму виконання вже прийнятих рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників, а тому посилання суду першої інстанції на Порядок №845 і визнання, у зв`язку з цим, протиправними дій Управління, є безпідставним.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного законодавчого акта, яке не підлягає захисту в межах даного спору внаслідок відсутності відповідного законодавчого регулювання.

Так, з позовних вимог у даній справі вбачається, що позивач фактично просить стягнути невиплачену йому частину пенсії за вислугу років.

Те, що позивач назвав її шкодою, завданою законом, що визнаний неконституційним, жодним чином не змінює правову природу сум, стягнення яких є предметом спору.

Дані суми не підпадають під визначення збитків, викладене у статті 22 ЦК, тому що з обставин справи є зрозумілим, що саме виплати неотриманої частини пенсії вимагає позивач.

Отже відсутність законодавства, яким врегульовано відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не впливає на вирішення спору, в якому суд першої інстанції мав встановити обґрунтованість дій відповідного державного органу щодо невиплати спірної в даному випадку пенсії за вислугу років, що виплачується на підставі статті 50-1 Закону №1789-XII.

З урахуванням Рішення № 1-р/2018 з 28.02.2018 утримання з пенсії ОСОБА_1 було припинено.

Разом з тим, до ухвалення вказаного Рішення № 1-р/2018 положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК підлягали застосуванню відповідно до чинного на той момент законодавства.

Звернення позивача до відповідача з метою безспірного списання коштів є помилковим, оскільки Управління не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Так, відповідно до статті 43 Бюджетного Кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів, яка передбачає здійснення Казначейством: 1) розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; 2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями; 3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України; 4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.

Тобто, відповідно до наданих повноважень управління Казначейства виконують функцію обслуговуючого банку розпорядників і бюджетних коштів.

Протягом спірного періоду контроль за повнотою виплати пенсії позивача здійснювався відповідним органом ПФУ, яким проводилося нарахування та виплата пенсії за вислугу років.

При цьому, той факт, що позивач уже звертався до суду із позовом до відповідного органу ПФУ про визнання дій незаконними щодо стягнення з суми його пенсії ПДФО та військового збору та зобов`язання вчинити дії за наслідками розгляду якого йому відмовлено у задоволенні позову, а після Рішення № 1-р/2018 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, не спростовує того, що відповідач у справі лише здійснював розрахунково-касове обслуговування коштів, у вигляді нарахованих сум пенсії позивача, що надходили від ГУПФ для подальшої їх виплати отримувачу і жодним чином не вирішував питання щодо утримання з перерахованих сум пенсії спірних розмірів ПДФО та військового збору.

Тому у розглядуваному випадку відповідальність за виплату пенсії з утриманням відповідних видів податків, що стягувались на підставі норми ПК, положення якої визнані неконституційними згідно з Рішенням №1-р/2018, повинна нести інша особа, орган державної влади в повноваження якого входять забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував вищенаведених норм законодавства та обставини справи та прийшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції внаслідок неналежної оцінки обставин справи, доводів позивача, дійшов помилкового висновку про необхідність задоволення позову, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 6 жовтня 2020 року.