Справа № 420/4242/20
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4242/20

Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А. Дата і місце ухвалення: 24.07.2020р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу всіх належних їй сум в день звільнення з поліції 29.10.2019 року та стягнення грошових коштів у розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних ОСОБА_1 сум в день звільнення з поліції по день фактичного розрахунку, що становить 230 489,39 грн., з утриманням усіх передбачених законом відрахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 29.10.2018р. наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області №521 о/с від 25.10.2018р. її звільнено зі служби в поліції. Однак, остаточний розрахунок при звільненні відповідачем проведено з нею лише 28.04.2020р. на виконання судових рішень по справах №420/5841/18 та №420/269/19. У зв`язку з цим, в Головного управління Національної поліції в Луганській області виник обов`язок щодо нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 230 489,39 грн. у відповідності до ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 всіх належних їй сум в день звільнення з поліції 29.10.2019р.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Луганській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2018р. по 28.04.2020р. включно у сумі 62 416,52 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління Національної поліції в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 24.07.2020р., з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом не враховано, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, які він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тобто, відповідне відшкодування має компенсувати саме понесені працівником майнові втрати, які підлягають доказуванню у встановленому законом порядку. В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не назначено ймовірний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції з 29.10.2018р., однак з позовом до суду про стягнення належних при звільнення грошових коштів позивач звернулася 02.05.2019р., що штучно збільшує розмір відшкодування.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати наявність окремої думки судді Великої Палати Верховного Суду на постанову від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, згідно якої з прийняттям судового рішення про стягнення з роботодавця на користь працівника належних при звільненні сум, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобов`язання виконати судове рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

ОСОБА_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач вважає необґрунтованими посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції принципів розумності, справедливості та пропорційності при вирішенні питання про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зазначає, що незважаючи на те, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 230 489,39 грн. судом, з урахуванням вказаних принципів, зменшено розмір відповідного стягнення до 62 416,52 грн., тобто майже в чотири рази. Позивач зазначає, що працівник звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області №521 о/с від 25.10.2018р. ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» з 29.10.2018р.

При звільненні позивача зі служби в Національній поліції на її користь Головним управлінням Національної поліції в Луганській області не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції за період з 07.11.2015р. по 31.01.2016р. Крім того, одноразову грошову винагороду при звільненні нараховано ОСОБА_1 на підставі розрахунку з врахуванням премії на день звільнення 5,6%.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та не виплати на її користь винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції за період з 07.11.2015р. по 31.01.2016р., а також неправомірним встановлення їй премії за 29.10.2018р. в розмірі 5,6 %, що вплинуло на розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, звернулася з відповідними позовами до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2019р. по справі №420/5841/18, яке набрало законної сили 30.10.2019р., визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції за період з 07.11.2015р. по 31.01.2016р. та стягнуто з відповідача на користь позивача винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015р. по 31.01.2016р. в розмірі 17796,81 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2019р. по справі №420/2639/19, яке набрало законної сили 20.03.2019р., серед іншого, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої премії за 29.10.2018р. у розмірі 108,00 грн. (без врахуванням усіх необхідних за законом відрахувань) та різницю між нарахованою та фактично сплаченою одноразовою грошовою винагородою при звільненні з урахуванням премії 42,8% на день звільнення у розмірі 44520,03 грн. (з врахуванням усіх необхідних за законом відрахувань).

На виконання судового рішення по справі №420/5841/18 на користь ОСОБА_1 27.03.2020р. виплачено належну їй суму винагороди за безпосередню участь в АТО в розмірі 14 855,81 грн., що підтверджується випискою по картці/рахунку «Ощадбанку».

На виконання судового рішення по справі №420/2639/19 на користь ОСОБА_1 29.04.2020р. виплачено 37 270,91 грн. (з яких: 108 грн. недоплаченої премії за 29.10.2018р. та 37162,91 грн. різниці між нарахованою та фактично сплаченою одноразовою грошовою винагородою при звільненні), що підтверджується випискою по картці/рахунку «Ощадбанку».

Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 проведено Головним управлінням Національної поліції в Луганській області 29.04.2020р.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом про стягнення з Головного управління Національної поліції в Луганській області на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2018р. по 28.04.2020р. включно, що складає 230 489,39 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, визнав обґрунтованими доводи позивача, що оскільки станом на день звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції (29.10.2019р.) відповідачем не було проведено з нею розрахунку у повному обсязі, позивач, відповідно до статті 117 КЗпП України, має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Також, суд першої інстанції визнав правильним здійснений ОСОБА_1 розрахунок суми середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Однак, при вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті на користь позивача за період затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 18.07.2018р. по справі №825/325/16, від 30.10.2019р. по справі №806/2473/18, а також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. по справі №761/9584/15-ц та від 14.11.2018р. по справі № 806/345/16, щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку та щодо застосування принципу співмірності суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з розміром невчасно виплаченої загальної суми за судовими рішеннями. Судом зазначено, що істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 62 424, 84 грн. / 230 489, 39 грн. * 100% = 27, 08%. За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі 62 416, 53 гривень із розрахунку 421,37 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 27,08% (істотності частки недоплаченої суми) х 547 (робочих днів затримки розрахунку).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Суд дійшов висновку, що розумним та спів мірним буде стягнення з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення при звільненні за період з 30.10.2018р. по 28.04.2020р. включно у сумі 62 416,52 грн.

В поданій апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Луганській області наводить розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 на підставі середньозважених ставок за кредитами на підставі даних НБУ. Апелянт стверджує, що у разі, якщо суд при розгляді справи дійде висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, то сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складатиме 8975,25 грн.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має здійснюватися згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з урахуванням Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом МВС України від 06.04.2016р. №260 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016р. за №669/28799).

Суд першої інстанції обґрунтовано здійснив відповідний розрахунок згідно вимог вказаних нормативно-правових актів та, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшив розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, до 62 416,52 грн.

Підстав для висновку про неспівмірність вказаної суми чи її непропорційність, враховуючи всі фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів не вбачає.

Апелянт також стверджує, що з прийняттям судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати статті 116 та 117 Кодексів законів про працю не застосовуються до даних правовідносин, а зобов`язання Управління виплатити встановлену судом заборгованість із заробітної плати та можливу компенсацію, змінено на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Такі висновки відповідач обґрунтовує посиланням на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак, доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно. Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

За таких обставин, на думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України, які підлягають обов`язковому врахуванню при вирішенні даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Луганській області висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції від 24.07.2020р.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.1 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії незначної складності та розглядалась судом першої інстанції за правилами спрощеного провадження, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 жовтня 2020 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук