Справа № 120/4226/20-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 жовтня 2020 р. Справа № 120/4226/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Волинець Вікторії Миколаївни,

представника позивача: Каленяка Едуарда Анатолійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (, адреса: вул. Винниченка, 29, м. Вінниця, Вінницька область, 21009)

про: визнання дій неправомірними, визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання дій неправомірними, визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, дій заступника начальника відділу Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо винесення у межах виконавчого провадження № 48586085 постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 279217,28 грн. від 04.08.2020 року.

Позивач, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18, вважає, що у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з нього виконавчого збору, оскільки виконавчі дії, які б призвели до фактичного виконання рішення суду не вчинялися, у зв`язку із чим звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.08.2020 року дану позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у встановлений строк усунути недоліки позовної заяви, шляхом:

- зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відповідача;

- надання доказів сплати судового збору у розмірі 1951,37 грн. за належними реквізитами щодо його сплати.

31.08.2020 року позивачем, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, долучено до матеріалів позовної заяви квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1951,37 грн. Разом із тим, позовну заяву подано у новій редакції в якій позивачем зазначено в якості третьої особи ПАТ "ОТП Банк", що розцінюється судом як заява позивача про залучення до участі у справі третьої особи.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 04.09.2020 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у встановлений строк усунути недоліки позовної заяви, шляхом належного обґрунтування необхідності залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вказавши інформацію щодо такої, визначену в статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України).

На виконання вимог ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 04.09.2020 року представником позивача надано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство "ОТП Банк".

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін з урахуванням особливостей, встановлених статтею 287 КАС України. У задоволенні клопотання представника позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відмовлено.

Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів.

06.10.2020 року на адресу суду від представника Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення даного адміністративного позову.

У судовому засіданні, призначеному на 06.10.2020 року, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини наведені у позовній заяві, просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

У судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце його проведення повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з частиною першою статті 205 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Главою 11 Розділу II КАС України визначено особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ, зокрема, у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби та приватного виконавця. Однією з таких особливостей є скорочені строки розгляду справ цієї категорії.

Відповідно до приписів частини 4 статті 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

З огляду на викладене та враховуючи те, що для цієї справи пріоритетним є її швидке вирішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.07.2013 року у цивільній справі № 203/5411/12 позов публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованість за кредитним договором за № CNL-В00/197/2006 від 28.08.2006 року між АКБ "Райффайзенбанк Україна" та ОСОБА_2 (солідарний боржник) у сумі 212913,87 доларів США, що станом на 03.09.2012 року складали 1726847,85 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованість за кредитним договором за № CNL-В00/197/2007 укладеним 11.05.2007 року між АКБ "Райффайзенбанк Україна" та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (солідарний боржник) у сумі 130256,33 доларів США, що станом на 03.09.2012 року складали 1062105,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "ОТП Банк" судові витрати 3219,00 грн.

06.11.2014 року Вінницьким районним судом Вінницької області видано виконавчий лист у справі № 203/5411/12.

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Собчука Валентина Васильовича від 03.09.2015 року відкрито виконавче провадження № 48586085 на підставі виконавчого листа № 203/5411/12 від 06.11.2014 року, виданого Вінницьким районним судом Вінницької області.

15.07.2020 року Акціонерного товариства "ОТП Банк" направило на адресу відповідача заяву про повернення виконавчого листа № 203/5411/12, виданого 06.11.2014 року Вінницьким районним судом Вінницької області. Дана заява отримана органом державної виконавчої служби 16.07.2020 року.

04.08.2020 року на підставі вказаної заяви, виконавчий лист № 203/5411/12 від 06.11.2014 року повернуто стягувачу, про що винесено відповідну постанову.

04.08.2020 року, у межах виконавчого провадження № 48586085, заступником начальника відділу Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Штельмахом Дмитром Вікторовичем на підставі статей 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 279217,28 грн.

Не погоджуючись з обґрунтованістю прийняття вказаної постанови, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі за текстом Закон № 606-ХІV, у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).

Відповідно до статті 1 Закон № 606-ХІV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону № 606-ХІV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною першою статті 27 Закону № 606-ХІV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Частиною третьою, четвертою вказаної вище статті також передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Згідно з пунктом 3.7, 3.7.1 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження № 48586085) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 28 Закону. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

У той же час, суд звертає увагу, що 05.10.2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі за текстом Закон № 1404-VIII), а Закон № 606-ХІV, у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону № 606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак, оскаржуване рішення про стягнення виконавчого збору державним виконавцем прийняте на підставі Закону № 1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи зазначені норми Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VІІІ, положення попереднього Закону № 606-ХІV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-ХІV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем оскаржувану постанову винесено 04.08.2020 року, тобто вже у період дії Закону № 1404-VІІІ, а тому суд доходить висновку, що державний виконавець, приймаючи дану постанови, повинен вчиняти такі дії відповідно до Закону № 1404-VІІІ.

З урахуванням викладеного вище, суд при вирішенні даної справи зазначає наступне.

Положеннями частини 1, 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до частини 5 статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина 9 статті 27 Закону № 1404-VІІІ).

З аналізу наведених норм Закону № 606-ХІV у редакції, яка була чинна станом на момент відкриття виконавчого провадження № 48586085, та Закону № 1404-VІІІ у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови, слідує, що вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору, а база обрахунку виконавчого збору складає 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Згідно з частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 04.08.2020 року заступником начальника відділу Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), у відповідності до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, прийнято постанову про стягнення виконавчого збору.

Поряд із цим, суд зазначає, що державний виконавець під час прийняття постанови про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 279217,28 грн., виходив з 10 відсотків від суми, яка зазначена у виконавчому листі № 203/5411/12 від 06.11.2014 року, виданому Вінницьким районним судом Вінницької області.

У той же час, позивач вважає, що відповідач не мав правових підстав для стягнення з нього виконавчого збору, оскільки державним виконавцем не проводились виконавчі дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 203/5411/12 від 06.11.2014 року, виданим Вінницьким районним судом Вінницької області, та не стягнуто у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому документі.

Однак, суд звертає увагу, що положеннями Закону № 1404-VIII прямо передбачено, що підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто.

При цьому, якщо постанова про стягнення виконавчого збору винесена, однак, виконавчий збір не стягнуто, вона не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ, на підставі якого, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації.

Таким чином, доводи позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, судом не беруться до уваги, оскільки відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Вказану норму Закону № 1404-VІІІ викладено у такій редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року.

Суд також відхиляє посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки предметом оскарження у вказаній справі була постанова про стягнення виконавчого збору, винесена під час дії попередньої редакції частини 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, яка передбачала стягнення виконавчого збору у відсотках від фактично стягнутої суми.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17.09.2020 року у справі № 640/16620/19.

Натомість, правова позиція щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року № 2475-VIII викладена у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 420/1373/19 та від 20.11.2019 року у справі № 480/1558/19, яку суд враховує при вирішенні цієї справи, та згідно з якою фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи у сукупності фактичні обставини справи та норми закону, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними та такими, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною першою, другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. " від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Окрім того, судом враховується, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не здійснюється.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Вінницький районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (, адреса: вул. Винниченка, 29, м. Вінниця, Вінницька область, 21009).

Повний текст рішення складено: 06.10.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна