Справа № 160/2306/20
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2020-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/2306/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 2 березня 2020 року у справі № 160/2306/20 (суддя І інстанції Юрков Е.О.)

за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування арешту на майно,

третя особа: Державний нотаріус Першої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М.,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 2 березня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування арешту на майно на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, оскільки даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки виконавчий лист був виданий на виконання вироку в частині конфіскації майна у кримінальній справі, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, тому вимоги позову про скасування арешту, накладеного на майно органом державної виконавчої служби в порядку виконання такого виконавчого документу повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства, що свідчить про безпідставність застосування судом першої інстанції приписів п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 (далі позивач), після смерті сина ОСОБА_2 , звернулась до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (1/4 частка квартири (свідоцтво про право власності від 16.12.1996)), проте стало відомо про існування арешту, накладеного на майно постановою державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровськогоського міського управління юстиції від 16.09.2009 в рамках виконавчого провадження № 10828831 з виконання виконавчого листа по кримінальній справі № 1-299 від 01.10.2008, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська, за вироком про конфіскацію всього майна ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь держави.

23.12.2019, на звернення ОСОБА_1 , Самарським відділом державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повідомлено, що за даними спецрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 10828831 з виконання виконавчого листа по кримінальній справі № 1-299 від 01.10.2008, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська, за вироком про конфіскацію всього майна ОСОБА_2 на користь держави, яке було завершене, та матеріали якого знищені після закінчення строку зберігання.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про скасування арешту, накладеного на майно постановою державного виконавця Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 16.09.2009 в рамках виконавчого провадження № 10828831.

2 березня 2020 року, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у відкритті провадження у справі.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду в розрізі фактичних обставин справи.

Так, якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то цей спір має розглядатися в порядку, зокрема, цивільного судочинства як такий, що випливає із цивільних правовідносин. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, рішення, дії або бездіяльність органу державної виконавчої служби щодо накладення арешту на певне майно, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд, проаналізувавши викладене, звертає увагу на таке.

Як вказувалось вище, позивач, після смерті сина ОСОБА_2 , звернулась до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (1/4 частка квартири (свідоцтво про право власності від 16.12.1996)).

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 1 жовтня 2008 року у справі № 1-299 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину та призначено покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна.

16.09.2009 на підставі виконавчого листа по кримінальній справі № 1-299 від 01.10.2008, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська, державним виконавцем Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції винесено постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації, викладеній у листі Самарського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра, виконавче провадження № 10828831 з виконання виконавчого листа по кримінальній справі № 1-299 від 01.10.2008, виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська, за вироком про конфіскацію всього майна ОСОБА_2 на користь держави, завершене, та матеріали якого знищені після закінчення строку зберігання.

Отже, предметом позову у цій справі є скасування арешту, накладеного органом державної виконавчої служби на майно в порядку виконання вироку у кримінальній справі в частині конфіскації майна.

У свою чергу, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) (у редакції, чинній на час подання позову) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються (частина перша статті 450 ЦПК України).

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Наведені норми Цивільного процесуального кодексу України свідчать, що як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем.

З огляду на викладене, у разі оскарження дій державного виконавця щодо виконання виконавчого документа, який був виданий на виконання задоволеного в межах кримінального провадження цивільного позову, такий спір належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ, та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що виконавчий лист був виданий на виконання вироку у кримінальній справі в частині конфіскації майна, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, тому позов ОСОБА_1 не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.

Порядок виконання судових рішень у кримінальному провадженні визначений розділом VІІІ Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) (у редакції, чинній на час подання позову).

Згідно з ч. 1 ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення. У разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження. Органи, особи, які виконують судове рішення, повідомляють суд, який постановив судове рішення, про його виконання (ч. 2, 3, 4 ст. 535 КПК України).

Статтями 537 та 539 цього Кодексу урегульовані питання, які вирішуються судом під час виконання вироків, і порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку, відповідно.

Отже, положеннями Кримінального процесуального кодексу України не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Крім того, вказаними нормами не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання.

Тобто, питання про зняття арешту не може бути вирішене в порядку виконання вироку суду у кримінальній справі за правилами Кримінального процесуального кодексу України, та, як вказувалось вище, відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Між тим, умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено у Законі України «Про виконавче провадження».

Згідно з частинами 1, 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Оскільки у даному випадку спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби з приводу зняття арешту на майно при виконанні вироку суду в частині конфіскації майна у кримінальному провадженні, і чинним законодавством не встановлено іншого порядку оскарження цих дій, відтак даний спір з огляду на положення статей 19 та 287 КАС України підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про те, що питання про зняття арешту може бути вирішене в порядку виконання вироку суду за правилами цивільного судочинства.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржена ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 242, 243, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 2 березня 2020 року у справі № 160/2306/20 скасувати.

Справу № 160/2306/20 направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко