Справа № 440/1961/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 р. Справа № 440/1961/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, по справі № 440/1961/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

10 квітня 2020 року ОСОБА_1 (далі за текстом - ОСОБА_1 , позивач), за допомогою засобів поштового зв`язку, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі за текстом відповідач, ГУ ДПС, контролюючий орган), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2019 №Ф-113894-50,

- зобов`язати відобразити в інтегрованій картці платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 показники (операції) щодо виключення з обліку донарахованих сум з єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 11.08.2006, але підприємницьку діяльність не здійснює, оскільки перебуває на військовій службі. Стверджує про поширення на нього в 2017 році, як на фізичну особу-підприємця, прийнятого на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої пунктом 9-2 частини другої розділу VІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI, що унеможливлює донарахування єдиного внеску за цей період. З посиланням на п.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI вказує, що сплата єдиного внеску роботодавцем позивача за контрактом виключає стягнення цього внеску за цей період з позивача, як підприємця. За таких обставин, вважає оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф 113894-50 з єдиного податку від 13.06.2019 слід визнати протиправною та скасувати, а в інтегрованій картці платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 має бути відображено показники (операції) щодо виключення з обліку донарахованих сум з єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 440/1961/2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13 червня 2019 року № Ф-113894-50.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Полтавській області виключити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суму боргу (недоїмки) в розмірі 8448 грн, нараховану за 2017 рік згідно з вимогою Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13 червня 2019 року № Ф-113894-50.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, а саме абз. 1, 4, 5 ч.1 ч.4 ст.4, абз.1 ч.2 ст. 6, абз. 2 ч.1 ст. 7, п. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове держави соціальне страхування», ст. 65 Податкового кодексу України та процесуального права (ст.ст. 9, 11, 90, 94, 242 КАС України), надання невірної правової оцінки обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 440/1961/2020 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що в зв`язку з наявною у позивача недоїмкою з соціального внеску Головним управлінням ДПС Полтавській області на виконання вимог ст. 25 Закону № 2464 було правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2020 № Ф-113894-50, в якій визначено станом на 31.05.2019 до сплати борг у розмірі 8448 грн, яку направлено за податковою адресою: АДРЕСА_2 (дана вимога повернута відділенням зв`язку «за закінченням терміну зберігання» - 13.08.2019).

Вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження за позовною заявою не з`ясовано дотримання позивачем строків звернення до суду, встановлених ст.122 КАС України та абз.9 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, питання про поновлення строку в зв`язку з його пропуском також судом не вирішувалося, а тому позовну заяву було прийнято без дотримання ст.ст. 121 - 123 КАС України (доказів зміни податкової адреси позивачем не надано як до суду так і до контролюючого органу крім того адреса позивача є незмінною згідно ЄДРПОУ).

Також зазначив, що позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки зареєстрований як фізична особа-підприємець, а тому в інтегрованій картці по єдиному внеску ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі проведено нарахування єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448 грн (по строку сплати 09.02.18). Звернув увагу суду апеляційної інстанції, на те, що матеріали справи не містять доказів перерахування ЄСВ за позивача Військовою частиною НОМЕР_2 (платіжних доручень). Довідка від 24.04.2019 № 349, яка видана Військовою частиною НОМЕР_2 не є платіжним документом, не підміняє останній та не може свідчити про перерахування ЄСВ до бюджету.

Підсумовуючи вищевикладене, вважає, що судом не наведено, які саме норми Податкового кодексу України та Порядку № 422 відповідачем порушено під час адміністрування платежів позивача з єдиного внеску, а відтак, вимоги позивача про коригування даних інтегрованої картки шляхом виключення з них відомостей про наявність заборгованості з єдиного внеску є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивача, в надісланому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, строк звернення до суду не пропущеним, оскільки позивач не отримував спірну вимогу, та на час її надсилання перебував на військовій службі за контрактом до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію під час якої зокрема брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсіч і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення її здійснення, тобто поза місцем реєстрації та, відповідно, був позбавлений можливості отримувати кореспонденцію за місцем реєстрації. Також вказує, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску у зв`язку з тим, що він проходить військову службу та у спірний період суми єдиного внеску були сплачені роботодавцем позивача Військовою частиною № НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 11.08.2006 пройшов передбачену чинним законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу суб`єкта господарювання - фізичної особи-підприємця, яка обрала загальну систему оподаткування, на обліку як платник податків і зборів знаходився у ДПІ у м. Полтаві ГУ ДПС у Полтавській області.

13 червня 2019 року ГУ ДФС у Полтавській області здійснило нарахування позивачу боргу зі сплати єдиного внеску за 2017 рік, та сформувало й направило ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу № Ф-113894-50 на суму 8448,00 грн.

Вважаючи, що спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню, позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача підстав для нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 рік, внаслідок чого визнав вимогу від 13.06.2019 № Ф-113894-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Крім того, за висновком суду першої інстанції, оскільки відповідачем безпідставно включено вказану суму боргу ОСОБА_1 до інформаційної системи контролюючих органів, слід зобов`язати ГУ ДФС відкоригувати загальну суму заборгованості позивача з єдиного внеску шляхом її зменшення на суму 8448,00 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VІ).

Приписами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Положеннями абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI (в редакції, яка була чинна до 01.01.2018) визначено, що платники єдиного внеску, зазначені в статті 4 Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Обов`язок нарахування та сплати єдиного внеску, з огляду на норми абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7, частини 12 статті 9 Закону №2464-VI, не залежить від отримання платником єдиного внеску дoxoду (прибутку) від підприємницької діяльності у ці періоди та його фінансового стану.

За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед всіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

Враховуючи вищенаведені норми права, контролюючим органом в автоматичному режимі в інтегрованій картці платника по єдиному внеску, ФОП ОСОБА_1 , нарахована заборгованість за 2017 рік у розмірі 8448 грн. (704 грн. х 12 міс.).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 2015 року не здійснював підприємницьку діяльність, оскільки перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації, а 06.12.2016 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу терміном до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 12.09.2018 №200 ОСОБА_1 в період з 20.02.2016 по 26.05.2016, з 31.05.2016 по 02.06.2016, з 27.06.2016 по 31.08.2016, з 21.09.2016 по 12.10.2016, з 11.11.2016 по 14.11.2016, з 13.12.2016 по 29.11.2016, з 17.02.2017 по 08.04.2017, з 26.10.2017 по 06.06.2018 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Бахмут Донецької області.

За період з січня 2017 року по березень 2019 року включно з усіх виплат, належних позивачеві, Військовою частиною НОМЕР_2 сплачені страхові внески (єдиний внесок), про що останньою видано довідку від 24 квітня 2019 року №349.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Таким чином, на відповідача, як на контролюючий орган, покладено обов`язок здійснювати обчислення єдиного внеску на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), а тому саме ГУ ДПС у Полтавській області здійснює облік та узагальнення таких данних, як сплата єдиного внеску по кожному платнику в незалежності від суб`єкта, який як роботодавець сплатив такий внесок. При цьому, законодавець не ставить в залежність підтвердження сплати внеску роботодавцем за свого працівника від надання останнім платіжних документів про сплату такого внеску, а тому неприйнятним є посилання контролюючого органу на відсутність підтвердження сплати Військовою частиною НОМЕР_2 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з огляду на неподання позивачем копій відповідних квитанцій про сплату Військовою частиною НОМЕР_2 єдиного внеску за позивача.

Інших належних доказів, які б спростовували сплату Військовою частиною НОМЕР_2 єдиного внеску з усіх виплат, які отримав ОСОБА_1 за вказаний період, у тому числі і за 2017 рік, відповідачем не надано.

Разом з цим, сплата у 2017 році єдиного внеску з усіх виплат, які отримав позивач, що перебував в цей період на військовій службі, підтверджено довідкою від 24.04.2019 № 349, яка видана Військовою частиною НОМЕР_2 (а.с.82).

Відповідно до змісту довідки від 23.01.2020 №79 позивач перебуває на військовій службі за контрактом осіб офіцерського складу, терміном до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, в Покровському міському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області з 20.03.2019 на посаді начальника відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу.

Станом на час розгляду справи в суді позивачем підприємницьку діяльність не припинено. Підприємницька діяльність позивачем не здійснюється, звітність до органів податкової служби не подається.

Спірним у даному випадку є питання щодо поширення на фізичних осіб-підприємців, прийнятих на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої пунктом 9-2 частини другої розділу VIII Закону № 2464-VI.

Наведеною нормою передбачено, що під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Відповідно до частини третьої статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про поширення на фізичну особу-підприємця, прийнятого на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої пунктом 9-2 частини другої розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI.

За змістом Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» метою його прийняття є, зокрема запровадження норм щодо поширення соціального захисту на військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом, передбачений законодавством для військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації.

Окрім того, в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи наведене, сплата єдиного внеску роботодавцем позивача за контрактом (Міністерство оброни України в особі командира Військової частини) виключає стягнення цього внеску за цей період з позивача як фізичної особи-підприємця.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовим висновком щодо застосування вказаних норм права, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року по справі № 260/117/19, який є обов`язковим для врахування судом апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про непоширення на позивача пункту 9-2 частини другої розділу VIII Закону № 2464-VI є помилковими, однак не вплинули на зміст висновків суду про наявність підстав для скасування спірної вимоги та не призвели до неправильного вирішення справи по суті, через що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Закон №2464-VI та Інструкція №449, визначаючи обов`язок фіскального органу щодо здійснення контролю за своєчасністю нарахування і сплати єдиного внеску, наділяє відповідний орган виключно повноваженнями на проведення перевірок на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців.

Таким чином, єдиний внесок може бути або визначений платником самостійно - шляхом подання звітності, або нарахований контролюючим органом за результатами перевірки платника єдиного внеску.

Статтею 9 Закону №2464-VI чітко визначено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Отже, контролюючий орган мав право нарахувати внесок та сформувати вимогу про його сплату, на підставі: акта перевірки; звітності, що подається платником до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до закону нараховується внесок.

Проте, позивач не подавав звітність, відповідач не проводив перевірку позивача щодо сплати ним єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, також у позивача не витребовувалися та, відповідно, не надавалися відповідачеві бухгалтерські та інші документи.

Відомості з інтегрованої картки платника внеску не входять до переліку "інших документів", оскільки не підтверджують суми виплат (доходу). Такі відомості є підставою для призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення, що становить мінімальний стандарт права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки така система призначена виключно для відображення відомостей, одержаних безпосередньо від платника або за результатами проведеної перевірки.

Враховуючи те, що позивач не мав у спірний період обов`язку зі сплати єдиного внеску, а ГУ ДПС безпідставно сформовано та направлено на адресу ОСОБА_1 спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2019 № Ф-113894-50 на загальну суму 8448 грн, колегія суддів вважає, що така вимога ГУ ДФС є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління ДПС у Полтавській області відобразити в інтегрованій картці платника - фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 показники (операції) щодо виключення з обліку донарахованих сум з єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн, колегія суддів зазначає таке.

Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 затверджено Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі по тексту - Порядок № 422).

Цей Порядок визначає організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Інтегрованою карткою платника (в подальшому - ІКП) є форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами (пункт 2 розділу І Порядку № 422).

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 422 визначено, що з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Облікові та звітні показники включаються до еталонних довідників з подальшим обов`язковим внесенням відповідних змін до реєстрів операцій та показників, які формуються ДФС за погодженням Міністерства фінансів України.

Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Інформаційна система органів ДФС після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.

При погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник, у першу чергу зараховуються у рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник, у наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу - у рахунок пені згідно з черговістю їх виникнення (підпункт 4 пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 422).

Виходячи з того, що нарахування, збільшення або зменшення сум податкових зобов`язань платника податків, його податкового боргу, розрахунки з бюджетом здійснюються в інтегрованій картці платника податків, то у платника податків наявний матеріально-правовий інтерес в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків.

Колегією суддів встановлено, що станом на 13.06.2019, відповідно до ІКП у ОСОБА_1 обліковується борг у сумі 8448 грн, який виник у зв`язку з автоматичним проведенням контролюючим органом нарахування єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448 грн (по строку сплати 09.02.2018), наслідком чого було формування та надіслання йомуі вимоги ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2019 № Ф-113894-50, яка, в ході її судового оскарження, визнана протиправною та скасована.

При цьому, колегія суддів зауважує, що скасування вимоги ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2019 № Ф-113894-50 не вплине на наявність вказаного боргу з єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448 грн у ІКП, оскільки такий борг залишиться у ІКП та може слугувати підставою для винесення нової вимоги про сплату боргу (недоїмки) за цим боргом з єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448 грн.

Частиною другою статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема, рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2.11.2011 №13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виключити з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суми боргу (недоїмки) в розмірі 8448 грн, нарахованої за 2017 рік.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволення.

Колегія суддів вважає хибними посилання відповідача в апеляційній скарзі на наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку на оскарження спірної вимоги в судовому порядку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк звернення до суду з позовом, за загальним правилом, розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відповідний строк звернення до суду з позовними вимогами про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), у цьому випадку, визначений спеціальним законом - Законом № 2464-VI.

Частиною 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, зокрема регламентовано, що платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) може бути оскаржена до суду протягом десяти днів з дня її отримання.

Колегією суддів встановлено, що лише 31.03.2020 ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , як свого представника, у відповідь на адвокатський запит було отримано копію корінця вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2019 № Ф-113894-50.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 2015 року безперерервно перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації, в тому числі з 06.12.2016 на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу терміном до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та в період з 20.02.2016 по 06.06.2018 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, а тому не міг отримати спірну вимогу за місцем своєї реєстрації.

Отже, посилання відповідача на те, що позивач обізнаний про існування спірної вимоги з моменту повернення до контролюючого органу конверту до податкового органу з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», який не був отриманий позивачем є такими, що спростовуються дослідженими доказами по справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказана вимога стала узгодженою, однак позивач не втратив права на її оскарження.

Колегія суддів зауважує, що у розуміннні 4 ст. 25 Закону № 2464-VI дата повернення надісланої вимоги «за закінченням терміну зберігання» не є датою, з якою законодавець пов`язує початок перебігу 10-денного строку на оскарження платником такої вимоги.

Таким чином, відповідач помилково ототожнює узгодження вимоги про сплату боргу (недоїмки) з втратою права на її оскарження.

Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Отже, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з цим позовом розпочався з дня наступного, за днем отримання представником позивача відповідної вимоги про сплату боргу (недоїмки), яким є 01.04.2020, а тому граничним днем подання цього позову є 10.04.2020.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивач подав цю позовну заяву до відділення поштового зв`язку 10.04.2020, що підтверджується конвертом, в якому надійшов цей позов до Полтавського окружного адміністративного суду (а.с. 28), тобто, в межах десятиденного строку звернення з моменту отримання спірної вимоги про сплату недоїмки (боргу).

Таким чином, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з цим позовом не пропущено, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення цього позову без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені вище висновки, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 440/1961/2020 слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326-328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 440/1961/20 - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 440/1961/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій