Справа № 520/6021/2020
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків
01 жовтня 2020 року № 520/6021/2020
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мельников Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 456,02 гри в день за період з 26.12.2017 по 13.02.2020 року терміном 780 календарних днів в сумі 355695,60грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим наявні підстави для зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 456,02 гри в день за період з 26.12.2017 по 13.02.2020 року терміном 780 календарних днів. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 18.05.2020 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Представником відповідача через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує. Так, представником відповідача вказано, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та мав статус військовослужбовця, а тому положення КЗпП України не може поширюватись на спірні правовідносини, в частині позовної вимоги виплати середнього заробітку. Також представником відповідача зазначено, що відповідно до частини 2 та частини 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 № 745/32197, військовослужбовці Збройних Сил України не отримують заробітну плату, в розумінні статті 94 КЗпП, як винагороду, обчислену, як правило в грошовому еквіваленті, а отримують грошове забезпечення, яке надається військовослужбовцям незалежно від обсягів виконаних обов`язків, як певний вид забезпечення. При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Крім того, зазначено, що відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, проте позивач власноручно відпрацював та подав на ім`я свого керівника рапорт про здачу справ і посади, що і послугувало підставою для виключення його зі списків особового складу. Вказане, на думку представника відповідача, свідчить про відсутність підстав для визнання бездіяльності протиправною. Водночас, представником відповідача наголошено, що спір про нарахування компенсації не є спором про нараховані/не нараховані суми під час звільнення, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільнені, був відсутній спір щодо їх розміру, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Також позивачем через канцелярію суду було подано відповідь на відзив, в якому вказано на помилковість доводів представника відповідача.

Ухвалою суду від 17.07.2020 року витребувано від Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату (грошове забезпечення) позивача ОСОБА_1 перед його звільненням.

На виконання ухвали суду від 17.07.2020 року відповідачем надано до суду довідку про грошове забезпечення за жовтень та листопад 2017 року.

Ухвалою суду від 31.08.2020 року витребувано від Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України довідку про виплату ОСОБА_1 одноразової допомоги при звільненні із зазначенням відомостей про дату нарахування ОСОБА_1 повного розміру одноразової грошової допомоги при звільненні та відомостей про суму донарахованого на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі №520/10003/19 розміру одноразової грошової допомоги при звільненні.

На виконання ухвали суду від 31.08.2020 року відповідачем надано до суду довідку про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі №520/10003/19.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Також відповідно до приписів Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019) визначено, що строки, зокрема, і розгляду адміністративної справи подовжено на строк дії карантину встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗС України (по особовому складу) від 15.12.2017 року № 603 позивача звільнено у запас за пунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням вимог підпункту "і" пункту 1 частини восьмої цієї самої статті.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України від 23.09.2020 року №305/803, встановлено, що згідно наказу командира військової частини іА0994 від 26.12.2017 року №70 позивачу було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 93256,25 грн. (7460,50 (розмір грошового забезпечення за останньою займаною посадою на день звільнення, якого здійснюється розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні) * 50% * 25 років).

Із списків частини позивач виключений з 26.12.2017 р. наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 70 від 26.12.2017 р., відповідно до якого позивачу булла виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 календарних років.

Зі змісту позовної заяви вбачаються доводи позивача стосовно того, що оскільки фінансовим управління Генерального штабу Збройних сил України під час обрахунку вихідної допомоги не було враховано додаткові види грошового забезпечення та премії, які позивач отримував в період проходження служби, а саме: щомісячну додаткову грошову винагороду, 15.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 та до фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України із відповідною заявою про надання довідки про додаткові види грошового забезпечення, в тому числі щомісячну грошову винагороду, з якої обчислюється оспорювана одноразова грошова допомога при звільнені, проте Військова частина НОМЕР_2 та фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України відмовили у складанні відповідної довідки.

Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 року по справі №820/741/18 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України (Повітрофлотський проспект, б. 6, м. Київ, 03168), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, 5, Держпром, 3під., 2 пов., 61022) про визнання протиправними дій (бездіяльності), зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не внесення у довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 27 грудня 2017 р. за № 10/1754 щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, грошової премії за підсумками 2015 року, грошової премії за підсумками першого півріччя 2017 року, які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяців перед місяцем звільнення з військової служби з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; визнано протиправною бездіяльність фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не внесення у довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 27 грудня 2017 року за № 305/937, щомісячної додаткової грошової винагороди, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяців перед місяцем звільнення з військової служби з яких було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) скласти нову довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, які ОСОБА_1 (реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_4 ) отримував протягом останніх 24 місяців перед місяцем звільнення з військової служби, яка містить, щомісячну додаткову грошову винагороду, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, грошову премію за підсумками 2015 року, грошову премію за підсумками першого півріччя 2017 року та подати зазначену довідку до Харківського обласного військового комісаріату (ідентифікаційний код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ); зобов`язано фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України () скласти нову довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, які ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) отримував протягом останніх 24 місяців перед місяцем звільнення з військової служби, яка містить, щомісячну додаткову грошову винагороду, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та подати зазначену довідку до Харківського обласного військового комісаріату (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ); стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) суму сплачено судового збору в розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок); стягнуто з Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України (Повітрофлотський проспект, б. 6, м. Київ, 03168, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) суму сплачено судового збору в розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок); в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 року апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 р. по справі № 820/741/18 в частині задоволення вимог до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про зобов`язання вчинити певні дії - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.12.2019 року касаційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України задоволено частково; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 р. та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018 р. скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 та фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України та зобов`язання скласти нову довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, які ОСОБА_1 отримував протягом останніх 24 місяців перед місяцем звільнення з військової служби, яка містить, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, грошову премію за підсумками 2015 року, грошову премію за підсумками першого півріччя 2017 року та подати зазначену довідку до Харківського обласного військового комісаріату і в цій частині відмовлено в задоволенні позовних вимог; в решті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2018р. та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2018р. залишено без змін.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідно до змісту судового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 року по справі №820/741/18 суд дійшов висновку про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовця, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, премія з нагоди дня Збройних сил України, винагорода за безпосередню участь в антитерористичної операції, які позивач отримував під час проходження служби, з якої нараховані і сплачені страхові внески, має бути включена до складу грошового забезпечення.

Отже, під час розгляду справи встановлено, що враховуючи рішення по справі №820/741/18, позивач 12.08.2019 року звернувся до фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України з проханням перерахувати та виплатити йому одноразову грошову винагороду по звільненню з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, проте листом від 29.08.2019 року (вих. №305/1459) фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України відмовило у здійсненні перерахунку та виплати одноразової грошової винагороди по звільненню. Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі №520/10003/19 позов ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі; визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України, яка полягала у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби; зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, однією сумою.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі №520/10003/19 апеляційну скаргу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України - залишено без задоволення; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі № 520/10003/19 - залишено без змін.

Суд зазначає, що приписами ч.4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи зі змісту позовної заяви встановлено, що 13 лютого 2020 року відповідачем добровільно виконано рішення Харківського окружного адміністративного суду 29.10.2019 року по справі № 520/10003/19 шляхом нарахування та виплати заборгованості у розмірі 55953,75 грн. на картковий рахунок, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки по рахунку та довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 23.09.2020 року №305/803.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, 16.03.2020 року він подав до відповідача заяву, в якій зазначив що відповідачем добровільно виконано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі № 520/10003/19, однак оскільки дії військової частини НОМЕР_2 визнано протиправними та одноразова грошова допомога при звільненні є складовою його грошового забезпечення, яка була виплачена не в повному обсязі, просив відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за період з дати виключення зі списків особового складу військової частини по дату виплати перерахованої одноразової грошової допомоги при звільненні.

Листом Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 24.04.2020 року №305/779 позивача повідомлено про відсутність підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення, оскільки розрахунок проведений в повному обсязі, затримок по виплаті заробітної плати не було.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку заявленим позовом вимогам, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Як визначено приписами ст. 2 Закону №2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до абз. 1 п.2 ст.15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів, одноразова грошова допомога виплачується в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно із абз. 4 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В той же час, згідно ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Водночас, суд зазначає, що вищенаведеними нормативними актами не врегульовано питання порядку виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Суд зазначає, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Натомість, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Приписами ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що умовами застосування положень ч.1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи наведені норми, суд зазначає, що ч.1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

При цьому, ч.2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, а також у постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, від 29.04.2020 року по справі 821/569/17.

Під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на виплату у належному розмірі одноразової грошової допомоги при звільненні, право на яке встановлено судовим рішенням по справі №520/10003/19, просить визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 456,02 гри в день за період з 26.12.2017 по 13.02.2020 року терміном 780 календарних днів в сумі 355695,60 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

При цьому, суд враховує наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу виплати належних працівникові сум при звільненні, оскільки як встановлено у справі №520/10003/19 відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% грошового забезпечення, що передбачена Постановою № 889, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України, яка полягала у нездійсненні позивачу нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби.

Водночас, судом встановлено, що ОСОБА_1 15.12.2017 року був звільнений з військової служби у запас та отримав грошову допомогу при звільненні у розмірі 93256,25 грн. за 25 років.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, 13.02.2020 року відповідачем було виконано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2019 року по справі №520/10003/19 шляхом нарахування та виплати заборгованості на картковий рахунок у розмірі 55953,75 грн..

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних сил України було проведено фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткового грошової винагороди не у строк, встановлений положеннями статті 116 КЗпП.

Відтак, з огляду на обставини того, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України.

Водночас, доводи представника відповідача стосовно того, що на момент звільнення позивача з військової служби був відсутній спір стосовно суми одноразової допомоги при звільненні, у зв`язку з чим у відповідача був відсутній обов`язок стосовно нарахування та виплати середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, не можуть вважатися належними, оскільки в рамках розгляду справи №520/10003/19 було надано оцінку бездіяльності відповідача, яка полягала у нездійсненні позивачу нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Відтак, з огляду на обставини того, що не здійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

З огляду на вищевикладене та враховуючи обставини справи, суд стосовно розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначає наступне.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також, Великою Палатою Верховного Суду вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, стосовно того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

Враховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначені Великою Палатою Верховного Суду критерії, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме довідки №305/574 від 31.07.2020 року Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України вбачається, що за два останні місяці перед звільненням, а саме жовтень та листопад 2017 року, позивачем було отримано заробітну плату 11974,35 грн. та 11936,80 грн. відповідно. Виходячи з викладеного, та з огляду на те, що у жовтня листопаді 2017 року було 61 день, середньомісячний заробіток позивача становить 23911,15 : 2 = 11955,58 грн., а середньоденний заробіток позивача становить 23911,15 грн. : 61 = 391,99 грн.

Враховуючи обставини того, що повний розрахунок із позивачем було проведено 13.02.2020 року, то саме ця дата є кінцевою для проведення розрахунків у даній справі.

Отже, оскільки позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини 26.12.2017 року та відповідачем було проведено остаточний розрахунок із позивачем 13.02.2020 року шляхом виплати одноразової допомоги при звільненні, то середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі №520/10003/19 має бути проведено за період з 26.12.2017 року по 13.02.2020 року.

Загальний розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, що була виплачена позивачу, складає 149210,00 (93256,25 + 55953,75) грн.

Також суд зазначає, що позивачу одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний рік служби, а тому частина такої допомоги, що припадає місяць з цих 25 років, за які виплачується така допомога, в порівнянні із середньомісячним грошовим утриманням позивача, визначеним у відповідності до Порядку № 100, становить 4,1% (149210,00 грн. / 25 / 12 = 497,37 грн. / 11955,58 грн. = 0,042).

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», від 19.10.2017 р. №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік», від 08.08.2018 року №78/0/206-18 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік та від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік за період з 26.12.2017 року по 13.02.2020 року було 779 днів.

Беручи до уваги неістотність суми матеріальної допомоги, що припадає на один місяць року, відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, дату звільнення позивача та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання одноразової грошової допомоги у повному обсязі, тривалість затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку про необхідність застосування у спірних правовідносинах принципу співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Таким чином, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 391,99 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 779 дні становить 305360,21 грн. (391,99 грн. х 779), а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 12519,77 грн. (4,1 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Відтак, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача.

Водночас, суд наголошує, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів в обґрунтування правової позиції або ж задля підтвердження відсутності в його діях або бездіяльності вини.

Суд зазначає, що позиція суду, викладена у даній справі, узгоджується із висновками Другого апеляційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 01.06.2020 року по справі №520/654/19.

Стосовно позовних вимог позивача щодо застосування при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, суд зазначає наступне.

Згідно пунктів 2 - 5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, Порядком виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.

Оскільки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, а є фактично мірою відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, то позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України (просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 26.12.2017 по 13.02.2020 року в сумі 12519 (дванадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 77 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Мельников Р.В.