Справа № 500/322/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/322/20 пров. № А/857/10489/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Мартиць О. І. о 14:05 год у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

27.01.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А. І., в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 21.10.2019 ВП № 57933221 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний виконавець виніс спірну постанову щодо передачі у власність стягувачу каменеобробного обладнання, яке перебуває у спільній сумісній власності боржника ОСОБА_2 та її, ОСОБА_1 , як дружини боржника, відтак, звернення стягнення можливе лише на частку у такому майні, яка належить боржнику.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.08.2020 позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А. І. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції не врахував, що борг ОСОБА_2 , в рахунок погашення якого передано майно стягувачу оскаржуваною постановою, виник під час перебування у шлюбі з позивачем, а позичені грошові кошти були використані для придбання спірного майна - каменеобробного обладнання, тобто, використані в інтересах сім`ї, відтак, подружжя має відповідати за зобов`язаннями за відповідним договором позики солідарно усім своїм майном.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 31.07.1982 позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

11.12.2018 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист № 607/1838/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1105350 грн основного боргу за договором позики, 189077,47 грн інфляційних втрат та 88706,96 грн - 3% річних, всього - 1383134,43 грн, а також 3434,76 грн судового збору.

17.12.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа та зобов`язано боржника ОСОБА_2 подати декларацію про доходи та майно і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

03.05.2019 до приватного виконавця Мелиха А. І. звернувся із заявою стягувач ОСОБА_3 , якою повідомив, що боржник володіє рухомим майном, а саме, каменеобробним обладнанням, що підтверджується копією договору купівлі-продажу обладнання від 25.10.2011 №19/09/11 та копією квитанції до прибуткового касового ордера від 26.10.2012 №77; майно знаходиться за адресою: Житомирська область, Хорошівський район, територія сільської ради Радицька.

Згідно з постановою приватного виконавця Мелиха А. І. від 10.05.2019 ВП №57933221 проведено опис майна боржника, а саме, каменеобробного обладнання, і накладено на нього арешт.

18.05.2019 приватним виконавцем Мелихом А. І. винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, для участі у виконавчому провадженні з метою надання висновку з питань ринкової вартості належного ОСОБА_2 каменеобробного обладнання.

08.07.2019 на адресу відповідача надійшов висновок про вартість майна, складений ТзОВ "Захід-експерт», про те, що проведені дослідження, здійснений аналіз та виконані розрахунки дозволяють зробити висновок, що вартість об`єкта оцінки на дату оцінки становить 496111 грн.

15.07.2019 описане та арештоване майно боржника передано на електронні торги, про що сформовано заявку та передано ДП «СЕТАМ» для виконання, однак, електронні торги визнані такими, що не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

11.10.2019 стягувач ОСОБА_3 погодився із пропозицією приватного виконавця Мелиха А. І. про залишення за собою нереалізованого майна боржника.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А. І. від 21.10.2019 ВП № 57933221 передано стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом від 11.12.2018 № 607/1838/15-ц, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, каменеобробне обладнання у кількості 4 од.: многопіл TGQ-160 з 5-ма полотнами без сегментів діаметром 1,6 м, однопильний верстат для різки блоків ZQJ-160 з одним полотном без сегментів діаметром 1,8 м, два полірувальних верстати JL-2500 з двома комплектами інструментів, що знаходяться за адресою: с. Радичі, Хорошівський район, Житомирська область.

Апеляційний суд зазначає, що суть спору полягає у правомірності передачі приватним виконавцем у рахунок погашення боргу майна, яке, на думку позивача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, без виділення частки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржувану постанову, відповідач розпорядився майном боржника ОСОБА_2 - каменеобробним обладнанням без врахування інтересів позивача як дружини боржника, якій належить право спільної сумісної власності на майно, що призвело до незаконного позбавлення її права власності на належну частку в спільному майні.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Як встановлено з матеріалів справи, під час здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 607/1838/15-ц, виданого 11.12.2018 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, відповідачем встановлено, що боржнику ОСОБА_4 належить майно - каменеобробне обладнання вартістю 496111 грн.

Таке майно не входить до переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, а тому в силу положень статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» на нього може бути звернуто стягнення для забезпечення примусового виконання вищезазначеного судового рішення.

Разом з цим, позивач стверджує, що вказане майно боржника не підлягає оцінці, а в подальшому і реалізації для забезпечення вимог стягувача ОСОБА_3 , оскільки є об`єктом спільної сумісної власності.

З цього приводу апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 Сімейного кодексу України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 Сімейного кодексу України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 Сімейного кодексу України).

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Тобто, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Вказана позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц.

Враховуючи викладене, а також те, що позичені чоловіком позивача у ОСОБА_3 кошти були використані на потреби сім`ї, що позивачем не спростовано і не надано доказів визнання недійсним укладеного договору позики, відтак, відповідний правочин вчинений в інтересах їх сім`ї та породив для обох із подружжя солідарне зобов`язання.

Таким чином, в силу вимог частини другої статті 73 Сімейного кодексу України майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, може бути об`єктом стягнення за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 з погашення боргу за договором позики, вчиненого в інтересах їх сім`ї.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що приватний виконавець Мелех А. І. при прийнятті оскаржуваної постанови про передачу майна стягувачу діяв на підставі та в межах своїх повноважень, тому вимоги позивача про її скасування є безпідставними.

Апеляційний суд звертає увагу, що боржник ОСОБА_2 під час проведення виконавчих дій щодо опису, продажу на торгах та передачі майна стягувачу погодився з такими, тому, у випадку незгоди його дружини з тим, як розпоряджається спільним сумісним майном її чоловік, позивач ОСОБА_1 має право звернутися з позовом до чоловіка про поділ майна і повернення їй частки або компенсації за зміну у майні.

Судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 287, 310, 315, 317 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 500/322/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 01.10.2020