Справа № 814/2127/16
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 р. № 814/2127/16
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області та Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» про визнання протиправним наказу про звільнення №120/ос-16 від 22.08.2016 р., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Миколаївського окружного адміністративного суду перебувала справа № 814/2127/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області та Миколаївського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним наказу про звільнення №120/ос-16 від 22.08.2016 р., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою від 08.12.2016 року Миколаївський окружний адміністративний суд адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області та Миколаївського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області задовольнив. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 22 серпня 2016 року № 120о/с-16 про звільнення у запас ЗСУ ОСОБА_1 , лейтенанта внутрішньої служби за статтею 77 пункт 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) Закону України «Про Національну поліцію», поновлено ОСОБА_1 на посаді психолога відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятора управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області з 28 липня 2016 року та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 3225,38 грн.

Ухвалою від 21.03.2017 року Одеський апеляційний адмінстративний суд апеляційну скаргу Миколаївського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області залишив без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 року - залишив без змін.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністратвиного суду від 13 квітня 2017 року змінено сторону виконавчого провадження Миколаївський слідчий ізолятор управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області правонаступником Державною установою «Миколаївський слідчий ізолятор».

Постановою Верховного Суду від 17.01.2020 року по справі № 814/2127/16 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 року в цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

29.01.2020 року матеріали адміністративної справи № 814/2127/16 надійшли до Миколаївського окружного адміністративного суду.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року № 04/02-10, адміністративну справу № 814/2127/19 передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями для нового розгляду.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 814/2127/16 розподілено до розгляду судді Лебедєвій Г.В .

Ухвалою від 04.02.2020 року Миколаївський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 400/2127/16, ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначив по справі підготовче засідання 04 березня 2020 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки прийнятий на підставі службового розслідування проведеного з порушенням норм чинного законодавства, а також відповідачем протиправно зазначено причину звільнення «у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби», оскільки ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення його за власним бажанням, оскільки 27 червня 2016 року наказом керівництва Миколаївського СІЗО позивач був призначений до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду. Разом з тим, відповідно до своєї посади позивач вважав себе некомпетентним здійснювати таку діяльність та відмовився його виконувати.

28.02.2020 року до Миколаївського окружного адміністративного суду від Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» від 23.06.2005 року № 2713- IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України. Таким чином, позивач був співробітником ДКВС України та мав спеціальне звання. Відповідно до цього невиконання наказу, невихід на службу та відсутність на робочому місці впродовж 12 днів є підставою для проведення службового розслідування, згідно наказу Міністерства юстиції від 12.03.2015 року № 365/5 «Про затвердження Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України». Під час обрання дисциплінарного стягнення для позивача за результатами службової перевірки відповідач керувався встановленими порушеннями позивачем дисципліни, невиходом на службу без поважних причин та відмовою від виконання наказу керівництва. Позивач самостійно визначив, що він не може входити до складу оперативної групи Миколаївського СІЗО та відповідно проігнорував наказ керівництва. Вказав, що Законом України від 22.02.2006 року № 3460-VI затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України. Відповідно до ч.1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Дисциплінарний проступок визначений ст. 2 Дисциплінарного статуту - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні, підготовче судове засідання по справі № 814/2127/16, призначене на 04.03.2020 року, відкладено на 18.03.2020 року.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, підготовче судове засідання по справі № 814/2127/16, призначене на 18.03.2020 року, відкладено на 01.04.2020 року.

Ухвалою від 01.04.2020 року суд продовжив шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №814/2127/16 на тридцять днів та відклав підготовче засідання по даній адміністративній справі на 06.05.2020 року.

Підготовче судове засідання, призначене на 06.05.2020 року, відкладено на 27.05.2020 року, у зв`язку з запровадженням карантинних заходів в Україні.

Підготовче судове засідання, призначене на 27.05.2020 року, відкладено на 17.06.2020 року, у зв`язку з запровадженням карантинних заходів в Україні.

Підготовче судове засідання, призначене на 17.06.2020 року, відкладено на 12.08.2020 року.

07.08.2020 року за вх. № 2876/20/06-22 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що 27 червня 2016 року позивач відмовившись виконати наказ про участь в оперативній групі СІЗО подав рапорт про звільнення згідно п.7 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 зі змінами та доповненнями, встановлює особливий порядок звільнення за власним бажанням працівників органів внутрішніх справ. Пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. З 29 червня 2016 року позивач перестав виходити на службу і Наказом СІЗО № 16 від 30.06.2016 року «Про проведення службової перевірки» було призначено службове розслідування за даним фактом. За результатами службового розслідування 29.07.2016 року було складено висновок, згідно якого встановлено порушення дисципліни, а саме невихід на службу у період з 29.06.2016 по 11.07.2016 року без поважних причин. Вказав, що службове розслідування Миколаївського слідчого ізолятору від 29.07.2017 року було призначено саме за фактом безпідставного не виходу позивача на службу з 29.06.2016 по 11.07.2016 року. Факт невиходу на службу без поважної причини неодноразово підтверджував сам позивач у судових засіданнях. Пунктом 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка зазначає прогул як підставу для звільнення працівника, за наявності підтвердження факту про відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня та без поважних причин. Після проведення службової перевірки матеріали було направлено до Управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області для прийняття подальшого рішення. Наказом управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 22.08.2016 року №120/ОС-16 було звільнено позивача з посади. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Так, ставлення до виконання своїх службових обов`язків визначається у діях позивача та у матеріалах проведеного службового розслідування. Знаходячись в оперативній групі (не у перший раз) на такому відповідальному та режимному об`єкті та раптом відмовляючись від виконання Наказів та складеної ним Присяги, співробітник не вважав за необхідне з`ясувати зі своїм керівництвом не перед заступанням на службу, ні під час несення служби, ані після того, чи правомірно невиконання з його боку цих наказів, чи правомірне невиконання ним певних обов`язків по охороні та безпеки, чи правомірно він не виходить на службу, що свідчить про байдуже ставлення до виконання своїх службових обов`язків. Також вказав, що позивач зазначив, що він звернувся до відповідача 1 після 12 днів прогулу та після отримання там рекомендацій вийшов на службу. Прослуживши декілька днів він знову вирішив, що не хоче в подальшому служити та у зв`язку з чим знову перестав виходити на службу. Тобто, відношення позивача до своїх службових обов`язків є дуже безвідповідальним і будь - яка вимогливість до себе з цього питання відсутня. Під час обрання дисциплінарного стягнення для позивача за результатами службової перевірки відповідач керувався встановленими порушеннями позивачем дисципліни, невиходом на службу без поважних причин та відмовою від виконання наказу керівництва. Крім того, сам позивач не заперечує щодо допущення ним даних порушень, а тому такі дії відповідача є повністю виправданими та законними.

Ухвалою від 12.08.2020 року суд закрив підготовче провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області та Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» про визнання протиправним наказу про звільнення №120/ос-16 від 22.08.2016 р., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та призначив справу № 814/2127/16 до судового розгляду по суті на 09 вересня 2020 року.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 09.09.2020 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Заяв чи клопотань до суду не надходило.

Представники відповідачів в судове засідання, призначене на 09.09.2020 року, не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від представників відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження.

Суд клопотання представників відповідача задовольнив та на підставі частини 9 статті 205 КАС України, суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З 17 вересня 2015 року позивач прийнятий на службу в Управління державної пенітенціарної служби України на посаду молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму та охорони Миколаївського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби в Миколаївській області.

З 30 травня 2016 року позивача призначено на посаду психолога відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятора.

24 червня 2016 року наказом №176 дск позивача призначено до складу оперативної групи СІЗО, яка виконує завдання з посиленням охорони і нагляду.

27 червня 2016 року позивач, у зв`язку з покладанням на нього відповідачем 2 обов`язків, що не передбачені інструкцією, подав рапорт про звільнення згідно пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію України» (за власним бажанням).

02 вересня 2016 року позивачу вручено наказ про його звільнення № 120/ос-16 від 22 серпня 2016 року за пунктом 6 статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби), підставою для звільнення зазначено висновок службового розслідування Миколаївського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 29 липня 2016 року.

Після отримання зазначеного наказу, позивачу стало відомо, що наказом № 16 від 30 червня 2016 року «Про проведення службової перевірки» СІЗО з оперативної роботи - начальнику оперативного відділу підполковнику внутрішньої служби Шамшурі С.М. та начальнику відділу режиму і охорони підполковнику внутрішньої служби Борзилі С.В. доручено провести службову перевірку з метою виявлення причин та умов можливих порушень з боку лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 .

За результатами службового розслідування 29 липня 2016 року відповідачем 2 складено висновок, згідно якого встановлено порушення дисципліни, а саме не вихід позивача на службу у період з 29 червня 2016 року по 11 липня 2016 року, з яким позивача ознайомлено тільки 07 жовтня 2016 року.

Не погоджуючись з наказом від 22 серпня 2016 року № 120/ос-16 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Постановою від 08.12.2016 року Миколаївський окружний адміністративний суд адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області та Миколаївського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області задовольнив. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 22 серпня 2016 року № 120о/с-16 про звільнення у запас ЗСУ ОСОБА_1 , лейтенанта внутрішньої служби за статтею 77 пункт 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) Закону України «Про Національну поліцію», поновлено ОСОБА_1 на посаді психолога відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятора управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області з 28 липня 2016 року та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 3225,38 грн.

Ухвалою від 21.03.2017 року Одеський апеляційний адмінстративний суд апеляційну скаргу Миколаївського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області залишив без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 року - залишив без змін.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністратвиного суду від 13 квітня 2017 року змінено сторону виконавчого провадження Миколаївський слідчий ізолятор управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області правонаступником Державною установою «Миколаївський слідчий ізолятор».

Постановою Верховного Суду від 17.01.2020 року по справі № 814/2127/16 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.12.2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017 року в цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.353 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи (ч. 5 ст. 353 КАС України).

Суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий судовий розгляд виходив з того, що суди попередніх інстанцій застосували Інструкцію № 230, до правовідносин, які регулюються Порядком № 256/5, який у свою чергу містить спеціальні норми щодо проведення службового розслідування стосовно працівників Державної пенітенціарної служби України. Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не надано оцінку обставини, які безпосередньо стосуються вчинення позивачем дій, що були предметом службового розслідування та підставою для подальшого звільнення його зі служби, та не перевірили висновків відповідача про наявність чи відсутність в діях позивача складу дисциплінарного проступку, встановленого під час службового розслідування. Так, судами попередній інстанцій не встановлено обставин щодо подання позивачем рапорту на звільнення за власним бажанням, не надано оцінку дотримання позивачем при цьому вимог Порядку № 114. Судами попередніх інстанцій не надано оцінку обставинам, які належить встановлювати у дисциплінарному провадженні, як то наявність дисциплінарного проступку в діях позивача, надання позивачем під час службового розслідування пояснень щодо вчинення ним дій, які були предметом такого розслідування. Судами першої та апеляційної інстанції не досліджено зібрані у матеріалах справи докази, а саме висновок службового розслідування від 29 липня 2016 року, пояснення ОСОБА_1 , графіки чергувань та наказ Миколаївського СІЗО від 24 червня 2016 року, акт про відсутність ОСОБА_1 на службі від 29 липня 2016 року, присягу співробітника кримінально-виконавчої системи.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 814/2127/16 розподілено до розгляду судді Лебедєвій Г.В.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон № 2713-IV).

Відповідно до Закону № 2713-IV правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державної кримінально-виконавчої служби України приймаються на конкурсній, добровільній, контрактній основі громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Частиною 4 статті 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачено, що громадяни України, які вперше зараховуються на посади рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби та у відповідних випадках пройшли встановлений строк випробування, складають присягу такого змісту: "Я (прізвище, ім`я, по батькові), вступаючи на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України, клянуся завжди залишатися відданим Українському народові, неухильно додержуватися Конституції та законів України, бути чесним, гуманним, сумлінним і дисциплінованим, зберігати державну та іншу охоронювану законом таємницю. Присягаю з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, всіляко сприяти зміцненню правопорядку. Якщо я порушу цю присягу, то готовий нести відповідальність, установлену законом".

Статтею 16 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачені вимоги до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України і його відповідальність.

Так, згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" персонал Державної кримінально-виконавчої служби України зобов`язаний неухильно виконувати закони України, додержуватися норм професійної етики, гуманно ставитися до засуджених і осіб, узятих під варту. Жорстокі, нелюдські або такі, що принижують людську гідність, дії є несумісними зі службою і роботою в органах, установах виконання покарань та слідчих ізоляторах.

Частинами 3, 4 статті 21 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачено, що персонал Державної кримінально-виконавчої служби України під час виконання покладених на нього обов`язків керується законами та іншими нормативно-правовими актами, діє на підставі та в межах своїх повноважень. Ніхто, крім випадків, прямо передбачених законом, не має права втручатися в службову діяльність персоналу.

Особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.

Згідно з частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби в Національній поліції України регулюється Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Пунктом 9 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 23.12.2015 року №901-VIII передбачено, що до набрання чинності Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції" поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України".

Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до частини 1 статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Частиною 1 статті 7 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Дисциплінарний проступок за змістом статті 2 Дисциплінарного статуту - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Статею 12 Дисциплінарного Статуту передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладання дисциплінарних стягнень передбачений статтею 14 Дисциплінарного статуту ОВС, відповідно до частини 1 якої з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

Згідно зі статтею 16 Дисциплінарного статуту ОВС дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику. У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Відповідно до статті 18 Дисциплінарного статуту ОВС дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 395/2011 затверджено Положення про Міністерство юстиції України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Положення № 395/2011), відповідно до статті 1 якого Міністерство юстиції України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань.

У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 18 травня 2016 року № 343 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Міністерство юстиції України є правонаступником ліквідованої Державної пенітенціарної служби в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Наказом Міністерства юстиції України від 12 березня 2015 року № 356/5 затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (надалі - Порядок № 356/5).

Наказом Міністерства юстиції України №356/5 від 12.03.2015 року затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (надалі - Порядок №356/5), який визначає підстави для призначення, процедуру та мету проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - ДКВС України); порядок документування й оформлення результатів службових розслідувань, прийняття за ними рішення та їх виконання; компетенцію структурних підрозділів апарату Мін`юсту, його міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, уповноважених органів з питань пробації, навчальних закладів та закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ та організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - органи і установи), під час проведення службових розслідувань; права та обов`язки посадових осіб органів і установ під час проведення службових розслідувань.

За визначенням, наведеним у пункті 2 розділу І цього Порядку, службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються в межах компетенції з метою уточнення причин, встановлення обставин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення або дисциплінарного проступку персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідальність за яке передбачена законодавством України, а також визначення ступеня вини особи (осіб), яка вчинила правопорушення, чиї дії або бездіяльність стали причиною його скоєння.

Відповідно до розділу ІІ Порядку №356/5 підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового і начальницького складу службової дисципліни, скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового і начальницького складу діянь, які порушують права і свободи громадян, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб рядового чи начальницького складу або їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового чи начальницького складу та можуть викликати суспільний резонанс.

Службове розслідування проводиться за рішенням уповноваженого на те начальника зокрема у разі реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою рядового чи начальницького складу кримінальне правопорушення.

Підстави для призначення службового розслідування можуть міститися у службових документах осіб рядового і начальницького складу, матеріалах перевірок, письмових зверненнях громадян України, осіб без громадянства та іноземців, депутатських запитах та зверненнях народних депутатів України, повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих посадовими особами органів і установ в установленому законодавством України порядку.

Підставою для проведення службового розслідування є належним чином оформлений письмовий наказ уповноваженого на те начальника.

Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку №№356/5 проведення службового розслідування доручається прямому начальнику особи рядового чи начальницького складу, дії або бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.

Службове розслідування може проводитися декількома особами у складі комісії, до складу якої входять найбільш досвідчені посадові особи органу або установи, здатні всебічно вивчити обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, та зробити об`єктивні висновки. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника особи рядового чи начальницького складу, дії чи бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.

Проведення службових розслідувань за фактами порушень особами рядового і начальницького складу службової дисципліни, неналежного виконання посадових обов`язків чи втрати ними службових посвідчень, підготовка за їх результатами висновків та проектів наказів про заходи дисциплінарного реагування щодо цих осіб здійснюються керівниками усіх рівнів щодо безпосередньо підпорядкованої особи рядового чи начальницького складу, яка вчинила правопорушення. (пункт 1 розділу IV Порядку №356/5)

Згідно з пунктом 2 розділу IV Порядку №356/5 рішенням уповноважених посадових осіб персонал відповідного структурного підрозділу Департаменту персоналу Міністерства юстиції України, підрозділів по роботі з персоналом відповідних органів і установ залучається до проведення службових розслідувань у разі реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою рядового чи начальницького складу кримінальне правопорушення або повідомлення особі рядового чи начальницького складу про підозру в учиненні нею кримінального правопорушення.

Пунктами 1, 2, 3 розділу V Порядку №356/5 передбачено, що службове розслідування повинне бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення уповноваженим на те начальником. У разі необхідності за мотивованим рапортом (доповідною запискою) виконавця або голови комісії визначений строк проведення службового розслідування може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.

Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку службового розслідування.

Права та обов`язки учасників службового розслідування визначені у розділі VI Порядку №356/5.

Згідно з пунктом 1 розділі VIII Порядку №356/5 за результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування, який складається із вступної, описової та резолютивної частин.

Пунктами 3, 4 розділу VIII Порядку №356/5 передбачено, що висновок службового розслідування підписується виконавцем (головою та членами комісії) та затверджується начальником, який призначив службове розслідування.

Із затвердженим висновком службового розслідування за рішенням начальника, який призначив службове розслідування, ознайомлюється начальник органу або установи, де проходить службу особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено проведення службового розслідування.

Забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, письмового пояснення, або за відсутності акта про її відмову від надання письмового пояснення. Небажання особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

Відповідно до пункту 7 розділу VIII Порядку №356/5 якщо вину особи рядового чи начальницького складу повністю доведено, начальник, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення такої особи до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення за результатами службового розслідування видається наказ, зміст якого оголошується персоналу органу або установи, де проходить службу особа рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності її підлеглих забороняється.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі відмови особи рядового чи начальницького складу від ознайомлення з наказом під підпис безпосередній начальник такої особи спільно з посадовою особою підрозділу персоналу складає відповідний акт.

Як встановлено судом, звільненню позивача зі служби передувало службове розслідування, призначене наказом начальника СІЗО - начальника арештного дому Миколаївського слідчого ізолятору № 16 від 30.06.2016 року, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №356/5 "Про затвердження Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України".

Так, Наказом №16 від 30.06.2016 року «Про проведення службової перевірки» СІЗО з оперативної роботи - начальнику оперативного відділу підполковнику внутрішньої служби Шамшурі Сергію Миколайовичу та начальнику відділу режиму і охорони підполковнику внутрішньої служби Борзилі Сергію Валерійовичу доручено провести службову перевірку з метою виявлення причин та умов можливих порушень з боку лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 .

Під час службового розслідування встановлено, що начальнику Миколаївського слідчого ізолятору надано рапорт заступника начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи капітана внутрішньої служби Головка В.Я., в якому було зазначено, що за час його чергування у якості відповідального у період з 08 год. 00 хв. 27 червня 2016 року по 08 год. 00 хв. 28 червня 2016 року психолог відділу по роботі з персоналом лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_1 відмовився заступати на охороняємий пост в лікарні у нічний час, згідно з планом по охороні.

27 червня 2016 року наказом керівництва Миколаївського СІЗО позивач був призначений до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду.

Вважаючи вищевказаний наказ протиправним, оскільки відповідно до своєї посади позивач вважав себе некомпетентним здійснювати таку діяльність, позивач відмовився його виконувати та написав рапорт від 27 червня 2016 року про звільнення його згідно з пунктом 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліції» (за власним бажанням).

З 29 червня 2016 року позивач перестав виходити на службу і Наказом СІЗО № 16 від 30.06.2016 року «Про проведення службової перевірки» було призначено службове розслідування за даним фактом.

Як вбачається з матеріалів службового розслідування, 12 липня 2016 року позивач вийшов на службу, а 20 липня 2016 року начальник по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятора Крижанівський І.Ю. запропонував надати письмові пояснення щодо подій 27 - 28 червня 2016 року.

Згідно наданих пояснень ОСОБА_1 вбачається, що психологічна робота з персоналом територіальних органів управління, кримінально - виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально - виконавчої служби України, регулюється наказом Державної пенітенціарної служби України від 07.07.2011року №221. У Додатку №3 до пункту 8 Положення про організацію виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом Державної кримінально - виконавчої служби України, затвердженого Наказом Державної пенітенціарної служби України 07.07.201 Іроку №221, зазначена Типова посадова інструкція старшого інспектора (з виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом) відділу (сектору) по роботі з особовим складом. У п.1.5. вказано, що «Забороняється залучати старшого інспектора до виконання службових завдань, не передбачених нормативними документами, що регламентують їх діяльність». 27 червня 2016 року наказом керівництва Миколаївського СІЗО позивач був призначений до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду. Вважаючи себе некомпетентним у виконанні функцій пов`язаних з охороною та наглядом, позивач прийняв рішення про звільнення з Державної пенітенціарної служби України за власним бажанням, про що 27.06.2016 року був написаний рапорт. Станом на 11 липня 2016 року не було жодної інформації щодо вирішення питання щодо звільнення позивача відповідно до його рапорта від 27 червня 2016 року, тому він з 12.07.2016 року приступив до обов`язків згідно займаної посади.

Крім того, ОСОБА_1 знову був відсутній на службі з 28.07.2016 року до дня винесення оскаржуваного наказу про звільнення, також не надавши доказів поважності причини своєї відсутності.

За результатами службового розслідування 29.07.2016 року Миколаївським слідчим ізолятором управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області складено висновок, згідно якого встановлено порушення дисципліни, а саме не вихід позивача на службу у період з 29.06.2016 року по 11.07.2016 року.

Так, висновком було встановлено, що позивач не виходив на службу у період з 29.06.2016 року по 11.07.2016 року. При цьому, позивачем не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували поважність факту його відсутності на службі.

Факт невиконання наказу керівництва Миколаївського СІЗО від 27 червня 2016 року про призначенення позивача до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду, з підстав нібито своєї некомпетентності, позивач не заперечує.

Крім того, факт невиходу ОСОБА_1 на службу у період з 29.06.2016 року по 11.07.2016 року підтверджений позивачем.

Висновок службового розслідування 29.07.2016 року затверджений начальником СІЗО - арештного дому державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор».

Начальник оперативного відділу підполковник внутрішньої служби Шамшура Сергій Миколайович, начальник відділу режиму і охорони підполковник внутрішньої служби Борзило Сергій Валерійович та начальник відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятору капітан внутрішньої служби Крижановський І.Ю. 29.07.2016 року склали акт про те, що відповідно до п. 3 розділу 6 Наказу Міністрерства юстиції України від 12.03.2015 року № 356/5 у зв`язку з відсутністю на службі лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 ознайомити останнього з висновком службового розслідування від 29.06.2016 року по прибуттю в установу.

Як встановлено судом, з висновком про встановлення порушення дисципліни ОСОБА_1 ознайомлено 07.10.2016 року.

22.08.2016 року відповідачем видано спірний наказ №120/ОС-16, відповідно до якого до лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , психолога відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби. Підставою даного наказу став висновок службового розслідування Миколаївського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 29 липня 2016 року.

02 вересня 2016 року позивачу вручено наказ про його звільнення № 120/ос-16 від 22 серпня 2016 року за пунктом 6 статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що відповідачем дотримано процедуру проведення службового розслідування та винесення оскаржуваних наказів.

Щодо тверджень позивача про те, що ним в рамках службового розслідування не надавались пояснення, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2016 року начальник по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятора Крижанівський І.Ю. запропонував надати письмові пояснення щодо подій 27 - 28 червня 2016 року.

20.07.2020 року ОСОБА_1 надав пояснення згідно яких вказав, що психологічна робота з персоналом територіальних органів управління, кримінально - виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально - виконавчої служби України, регулюється наказом Державної пенітенціарної служби України від 07.07.2011року №221. У Додатку №3 до пункту 8 Положення про організацію виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом Державної кримінально - виконавчої служби України, затвердженого Наказом Державної пенітенціарної служби України 07.07.201 Іроку №221, зазначена Типова посадова інструкція старшого інспектора (з виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом) відділу (сектору) по роботі з особовим складом. У п.1.5. вказано, що «Забороняється залучати старшого інспектора до виконання службових завдань, не передбачених нормативними документами, що регламентують їх діяльність». 27 червня 2016 року наказом керівництва Миколаївського СІЗО позивач був призначений до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду. Вважаючи себе некомпетентним у виконанні функцій пов`язаних з охороною та наглядом, позивач прийняв рішення про звільнення з Державної пенітенціарної служби України за власним бажанням, про що 27.06.2016 року був написаний рапорт. Станом на 11 липня 2016 року не було жодної інформації щодо вирішення питання щодо звільнення позивача відповідно до його рапорта від 27 червня 2016 року, тому він з 12.07.2016 року приступив до обов`язків згідно займаної посади.

Як вбачається з пояснень позивача, на них міститься і дата їх надання та його власноручний підпис, що спростовує твердження позивача.

Щодо твердження позивача про неознайомлення з висновками службового розслідування, суд зазначає наступне.

У відповідності до розділу VI Порядку №356/5 особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право, зокрема, за письмовим зверненням ознайомлюватися із затвердженим висновком службового розслідування, а також із матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2016 року затверджено висновок службового розслідування проведеного за фактом порушення службової дисципліни та неналежного виконання обов`язків члена оперативної групи лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1 - психологом відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятору.

Начальник оперативного відділу підполковник внутрішньої служби Шамшура Сергій Миколайович , начальник відділу режиму і охорони підполковник внутрішньої служби Борзило Сергій Валерійович та начальник відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятору капітан внутрішньої служби Крижановський І.Ю. 29.07.2016 року склали акт про те, що відповідно до п. 3 розділу 6 Наказу Міністрерства юстиції України від 12.03.2015 року № 356/5 у зв`язку з відсутністю на службі лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 ознайомити останнього з висновком службового розслідування від 29.06.2016 року по прибуттю в установу.

02.09.2016 року позивач звернувся до начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області з заявою, в якій просив надати йому для ознайомлення висновок службового розслідування від 29.06.2016 року.

Листом від 15.09.2016 року за № 16/5-315-16/Л-215 управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області повідмило позивача про те, що на момент подання ОСОБА_1 заяви, всі матеріали службового розслідування знаходяться в особовій справі, яка знаходиться на зберіганні у відділі по роботі з особовим складом Миколаївського слідчого ізолятору. Разом з тим, позивачу вказано, що він має право звернутися до Миколаївського слідчого ізолятору з відповідною заявою.

19.09.2016 року позивач звернувся до начальника СІЗО - начальника арештного дому Миколаївського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області з заявою, в якій просив надати йому для ознайомлення висновок службового розслідування від 29.06.2016 року.

30.09.2016 року за № 20/5-2215 Миколаївський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області направив на адресу ОСОБА_1 висновок службового розслідування від 29.06.2016 року.

Як встановлено судом, з висновком про встановлення порушення дисципліни ОСОБА_1 ознайомлено 07.10.2016 року.

Суд зазначає, що бажання особи приймати участь у службовому розслідуванні, знайомитись з підставами та його матеріалами має супроводжуватись не лише направленням відповідних звернень, ай необхідністю прибуття такої особи за адресою місцезнаходження відповідного органу з метою реалізації наданих йому прав.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що в ході службового розслідування а ні позивач, а ні його представник не з`являлись до Миколаївського слідчого ізолятору з метою реалізації наданих йому прав.

Інші наведені позивачем недоліки в оформленні матеріалів службової розслідування є не суттєвими та на думку суду не впливають на кваліфікацію застосованого до позивача дисциплінарного стягнення.

Щодо тверджень позивача про заборону залучення позивача до складу оперативної групи, оскільки відповідно до типової посадової інструкції старшого інспектору від 07.07.2011 року №221 встановлено факт заборони залучення старшого інспектора з виховної та соціально психологічної роботи з персоналом, суд зазаначає наступне.

Як встановлено в процесі розгляду справи, Наказом УДПтСУ від 01.07.2014 року № 30 ОСОБА_1 був призначений на посаду молодшого інспектора відділу режиму та охорони Миколаївського слідчого ізолятору управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області.

01.07.2014 року ОСОБА_1 приступаючи на службу до кримінально-виконавчої системи, склав присягу, якою присягнув з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказі, постійно удосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню кримінально- виконавчої системи.

З 06.10.2014 року проходив службу на посаді психолога.

Наказом УДПтСУ від 06.10.2014 року позивач був звільнений за власним бажанням.

З 17 вересня 2015 року позивач був прийняти на службу Управлінням державної пенітенціарної служби України на посаду молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму та охорони Миколаївського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби в Миколаївській області.

З 30.05.2016 року позивача призначено на посаду психолога відділу по роботі з персоналом Миколаївського слідчого ізолятору.

27 червня 2016 року наказом керівництва Миколаївського СІЗО позивач був призначений до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду.

Психологічна робота з персоналом територіальних органів управління, кримінально - виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально - виконавчої служби України, регулюється наказом Державної пенітенціарної служби України від 07.07.2011року №221.

У Додатку №3 до пункту 8 Положення про організацію виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом Державної кримінально - виконавчої служби України, затвердженого Наказом Державної пенітенціарної служби України 07.07.2011 року №221, зазначена Типова посадова інструкція старшого інспектора (з виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом) відділу (сектору) по роботі з особовим складом.

У п.1.5. вказано, що «Забороняється залучати старшого інспектора до виконання службових завдань, не передбачених нормативними документами, що регламентують їх діяльність.

Проте, як було встановлено судом, позивач ніколи не займав посаду старшого інспектора (з виховної та соціально - психологічної роботи з персоналом) відділу (сектору) по роботі з особовим складом.

Крім того, наказом від 17 вересня 2015 року позивач був прийняти на службу Управлінням державної пенітенціарної служби України на посаду молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму та охорони Миколаївського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби в Миколаївській області.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач є атестованим працівником, має спеціальне звання, відноситься до середнього начальницького складу і виконання законного наказу є його обов`язком.

Крім того, наказ Миколаївського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області №176 дск від 24.06.2016 року відповідає наказу Міністерства юстиції України від 17.03.2015 року № 21/5-ДСК, оскільки в оперативну групу залучаються праівники відділу по роботі з персоналом, безпосередньо до яких відносився позивач.

Також, слід зазначити, що відповідно до абз. 6 ст. 4 Дисциплінарного статуту, у разі одержання наказу, який суперечить закону, підлеглий не повинен виконувати його, про що повинен негайно проінформувати начальника, який віддав наказ, а в разі підтвердження цього наказу - письмово поінформувати старшого прямого начальника.

Таким чином, якщо позива вважав, що наказ був незаконний, він повинен був негайно повідомити про це керівників, які видали цей наказ та у разі підтвердження ними наказів звернутися до вищого керівника, що як встановлено судом позивачем зроблено не було.

Разом з тим, судом встановлено, що несення служби офіцерским складом у СІЗО здійснюється цілодобово та у черговості відаповідно до складених графіків.

Судом встанволено, що 01.07.2014 року ОСОБА_1 приступаючи на службу до кримінально-виконавчої системи, склав присягу, якою присягнув з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказі, постійно удосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню кримінально- виконавчої системи.

Як вбачається з графіків чергування, позивач перебуваючи на посаді психолога відділу по роботі з персоналом неодноразово заступав на несення чергування в оперативні групи. Графіками підтверджується, що позиваченм здійснювалось чергування 09.05.20146 року, по понеділкам на протязі травня 2016 року та 28.05.2016 року, 11.06.2016 року та 20.06.2016 року.

Тобто, суд доходить висновку, що позивач знав перед тим як заступати на чергування 24.06.2016 року, що він буде виконувати обов`язки по здійсненню охорони та нагляду. Крім того, неодноразово їх виконував до 27.06.2016 року.

Щодо поданого позивачем рапорту від 27.06.2016 року про звільнення його зі служби за власним бажанням, суд зазначає наступне.

Як вбачається з висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни та неналежного виконання обов`язків члена оперативної групи лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1 від 29.07.2016 року, у період з 08 год. 00 хв. 27 червня 2016 року по 08 год. 00 хв. 28 червня 2016 року психолог відділу по роботі з персоналом лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_1 відмовився заступати на охороняємий пост в лікарні у нічний час, згідно з планом по охороні. Протягом вказаної доби перебував в кабінеті відділу по роборті з персоналом, до зони що охороняється, з метою виконання обов`язків члена оперативної групи не висувався.

Як вбачається з матеріалів справи позивач дійсно написав рапорт про звільнення його зі служби за власним бажанням, датований 27.06.2016 року, але вказаний рапорт не було передано прямому начальнику, а було залишено його на робочому столі ОСОБА_1 , який було виявлено лише 29.06.2016 року старшим інспектором по роботі з персоналом капітаном внутрішньої служби Шампури Е.О. , що підтверджується рапортом старшого інспектора по роботі з персоналом капітана внутрішньої служби Шампури Е.О. та висновком службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни та неналежного виконання обов`язків члена оперативної групи лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1 від 29.07.2016 року.

Доказів на спростування вказаного факту позивачем не надано.

У постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року зазначено, що відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права та обов`язки таких осіб визначені та врегульовані спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким спеціальним нормативним актом є Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Особливості проходження служби в органах внутрішніх справ визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення № 114).

Відповідно до п. 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):

а) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років;

б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії;

в) через обмежений стан здоров`я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв`язку з відсутністю відповідних вакантних посад;

г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі;

д) через службову невідповідність;

є) за порушення дисципліни;

ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків;

з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації;

и) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України;

і) у зв`язку з непроходженням випробування в період іспитового строку;

ї) у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;

й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п. 68 Положення №114).

Тобто, строк, передбачений п. 68 Положення є обов`язковим для сторін.

Отже, рапорт про звільнення зі служби позивач повинен був подати не пізніш як за три місяці до дня звільнення та своєму прямому начальнику, що як встановлено в процесі розгляду справи позивачем зроблено не було.

Тиким чином, як було встановлено в процесі розгляду справи, наслідком вчиненого дисциплінарного проступку позивача є - порушення службової дисципліни.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 грудня 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Верховний Суд у постанові від 26.05.2019 у справі №580/1117/19 наголошує на тому, що в основі поведінки працівника поліції законодавчо закладено етичні, правові і службово-дисциплінарні норми, дотримання яких є одним із головних обов`язків особи, що іде на службу до органів внутрішніх справ. Ця обставина зумовлює підвищений рівень відповідальності працівників поліції, у порівнянні з іншими громадянами, та застосування до них більш суворих дисциплінарних стягнень за дисциплінарні правопорушення.

Надаючи оцінку доводам сторін, суд установив, що матеріалами службового розслідування, проведеного у відповідності з вимогами законодавства, підтверджується неналежне виконання позивачем обов`язків покладених на нього, а саме порушення дисципліни позивачем, відмова від виконання наказу та невихід на службу у період з 29.06.2016 року по 11.07.2016 року без поважних на те причин.

Правовою підставою для застосування саме такого виду дисциплінарного стягнення є підтверджений матеріалами службового розслідування факт вчинення особою дисциплінарного проступку, що з урахуванням обставин, за яких він вчинений, наслідків, попередньої поведінки особи та її ставлення до служби, відповідає характеру даного виду відповідальності.

При цьому, суд відзначає, що позивач визнав факт невиконання наказу керівництва Миколаївського СІЗО від 27 червня 2016 року про призначенення позивача до складу оперативної групи, яка виконує завдання з посилення охорони і нагляду, з підстав нібито своєї некомпетентності, та факт невиходу на службу у період з 29.06.2016 року по 11.07.2016 року.

Тож, доводи позивача про те, що він не був зобов`язаний виконувати вищевказані обов`язки, за неналежне виконання яких його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, суд вважає безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому до уваги їх суд не приймає.

Зазначені обставини у їх сукупності переконують суд у виваженості, обґрунтованості та об`єктивності застосування до позивача найсуворішого заходу дисциплінарного впливу, оскільки ці та інші обставини, установлені в ході службового розслідування, вказують на порушення дисципліни позивачем.

Таким чином, оскаржуваний Наказ №120/ос-16 від 22.08.2016 року, є правомірний, винесений у порядку та в межах повноважень, визначених нормами чинного законодавства, відповідно до обставин та характеру вчиненого позивачем проступку, а тому скасуванню не підлягає.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (вул. Спаська, 39-а, м. Миколаїв, 54001, ) та Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» (вул. Лагерне поле, 5, м. Миколаїв, 54030, ідентифікаційний код 08564067) про визнання протиправним наказу про звільнення №120/ос-16 від 22.08.2016 р., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 30.09.2020 року.

Суддя Г.В. Лебедєва