Справа № 420/2025/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2025/20
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 липня 2019 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 липня 2019 року.

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 судові витрати у сумі 6000 грн., пов`язані з правничою допомогою, наданою адвокатом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » генерала-лейтенанта ОСОБА_2 від 05.07.2019 р. №185 був звільнений з військової служби у запас.

В період з 04.11.2017 р. по 30.04.2018 р. позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операцій. У липні 2018 року отримав посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 31.07.2018 р. Додаткову відпустку, як учасник бойових дій, позивач не використав, компенсацію за невикористану додаткову відпустку не отримав.

На звернення до командира військової частини НОМЕР_1 щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку позивач отримав листа, у якому відсутня інформація про отримання та можливість отримання позивачем компенсації за невикористану додаткову відпустку. Позивач вважає, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2018, 2019 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року до участі у справі у якості співвідповідача була залучена військова частина НОМЕР_2 (а.с. 47).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 липня 2019 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 липня 2019 року.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь позивача ОСОБА_1 суму витрат на правничу допомогу у розмірі 2102,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 липня 2019 року; в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2102 грн., пов`язані з правничою допомогою адвоката, та ухвалити нову постанову, якою зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та стягнути з військової частини НОМЕР_1 судові витрати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про ненадання судом першої інстанції належної оцінки доводам представника військової частини НОМЕР_1 щодо виключення останнього з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахуванню на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 і як наслідок, неможливості фінансово виконати рішення суду.

Також, апелянт зазначив про не дослідження та не надання належної оцінки судом першої інстанції доказам, що підтверджують заявлений розмір витрат на правничу допомогу адвоката.

Військова частина НОМЕР_1 також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт - військова частина НОМЕР_1 зазначила, що суд першої інстанції не врахував той факт, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадання під час особливого періоду днів додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям учасникам бойових дій) не виплачується.

На думку апелянта судом першої інстанції, всупереч ст. 19 Конституції України, було примушено військову частину НОМЕР_1 робити те, що не передбачено законодавством.

Вказав, що оскільки військова частина НОМЕР_1 не веде облік додаткових відпусток військовослужбовців, позивач не звертався до командування військової частини НОМЕР_1 стосовно проведення відповідних виплат з зазначеної компенсації під час виключення зі списків частини, у військовій частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для нарахування, виплати зазначеної грошової компенсації.

Звернув увагу апелянт також і на пропуск позивачем строків звернення до суду з позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, військова частина НОМЕР_2 , послалась на відсутність будь-яких правовідносин із позивачем, пропуск останнім строку звернення із позовом до суду, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 у період з 04.11.2017 р. по 30.04.2018 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операцій, що підтверджено копією довідки від 26.05.2018 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, яка видана за підписом командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_2 (а.с. 12)

За таких обставин ОСОБА_1 набув статус учасника бойових дій, що також підтверджено копією посвідченням серії НОМЕР_3 від 31.07.2018 р. (а.с. 17).

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » генерала-лейтенанта ОСОБА_2 від 05.07.2019 №185 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «й» (які укладали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) (а.с. 11).

При звільнені ОСОБА_1 йому не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що не оспорюється учасниками справи та не спростовано матеріалами справи.

Також, відповідно до матеріалів справи, 12.02.2020 року до військової частини НОМЕР_1 було поданий адвокатський запит (а.с. 13), в якому адвокат Лазуткін О.В. просив надати таку інформацію:

1) Чи виплачено колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 майору запасу ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.1 п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»?

2) Якщо зазначена компенсація не виплачена, то прошу нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2018 року по 2019 рік, передбачену ч.І п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби.

У відповідь на запит 14.02.2020 року т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майором ОСОБА_3 було зазначено, що виплата компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій здійснюється військовослужбовцям, які звільняються, на підставі наказу командира (начальника) за відповідним рапортом військовослужбовця в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого для військової частини (установи) у кошторисі. В свою чергу, під час звільнення ОСОБА_1 до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не звертався (а.с. 14).

На повторний адвокатський запит від 02.03.2020 року (а.с. 15) про надання повної інформації, що запитувалось, т.в.о. начальника управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 було підтверджено надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій та видачу посвідчення учасника бойових дій (а.с. 16).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 05 липня 2019 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбачені п.12 ч. ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XI визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно із п. 8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям» №2011-ХІІ (надалі Закон №2011-ХІІ), крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Пунктами 17, 18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Так, ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Таким чином, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Разом з тим, згідно з п.3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо існування обов`язку відповідача - військової частини НОМЕР_1 сплатити позивачу компенсацію за всі дні невикористаної додаткової відпустки за період з 2018 по 2019 рік.

Апеляційний суд також вважає безпідставними посилання апелянта військової частини НОМЕР_1 в підтвердження правомірності своїх дій щодо невиплати позивачу індексації на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Міністерства соціальної політики України, оскільки військова частина має діяти відповідно до чинного Закону № 1282-XII, вимоги якого є обов`язковим, а не керуватися роз`ясненням, які не є нормативними документами.

Окрім того, аргументація апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 та відзиву на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 щодо пропуск позивачем строку звернення до суду апеляційний суд вважає помилковими, оскільки за приписами ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Щодо доводів апелянта військової частини НОМЕР_1 про незалучення військової частини НОМЕР_2 в якості другого відповідача апеляційний суд зазначає, що Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 04 травня 2020 року у справі №420/2025/20 залучив до участі у справі в якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 (а.с. 47-48).

Таким чином, апеляційний суд не приймає до уваги вказаний довід, оскільки він спростовується матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції також вважає помилковими доводи апелянтів про те, що в/ч НОМЕР_1 не є належним відповідачем по справі через те, що виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахована на фінансове забезпечення до в/ч НОМЕР_4 .

Так, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте матеріали справи містять лише лист т.в.о. начальника фінансово-економічного управління до Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України вх.№39140 від 19.12.2019 з пропозицією виключити в/ч НОМЕР_1 з мережі розпорядників бюджетних коштів. Відповідного рішенням Командувача а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Водночас, матеріали справи свідчать, що позивач у період з 2018 р. по 05.07.2019 р. проходив військову службу саме у в/ч НОМЕР_1 , правомірність дій якої і є предметом у даній справі та яка має обов`язок з поновлення порушених прав позивача, проте як відсутність, на час судового розгляду справи, у військової частини НОМЕР_1 статусу розпорядника бюджетних коштів, не звільняє зазначену особу від відповідальності. При цьому апеляційний суд зазначає, що зміна в організації розпорядження бюджетними коштами не є правовою підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог заявлених саме до в/ч НОМЕР_1 або для задоволення позовних вимог до в/ч НОМЕР_4 , або іншої особи, яка здійснює фінансове забезпечення в/ч НОМЕР_1 . Питання виконання судового рішення, які виникатимуть у зв`язку із змінами в організації розпорядження бюджетними коштами розглядаються судом відповідно до правил розділу IV «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» КАС України.

Отже, викладені у скаргах доводи не дають підстав дійти висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача стосовно розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 134 КАС України передбачені витрати на професійну правничу допомогу, зокрема зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ОСОБА_1 просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 судові витрати у сумі 6000 грн., пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Відповідно до матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася апелянту адвокатом Лазуткіним О.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 05 лютого 2020 року.

Згідно з актом наданих послуг від 06 березня 2020 року загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту у формі надання послуг, становить 8 годин, загальна вартість наданих послуг - 6000 грн. (шість тисяч гривень 00 коп.).

Оплата наданих послуг підтверджена довідкою про отримання грошових коштів від 06 березня 2020 року.

Досліджуючи співмірність заявлених до стягнення судових витрат (6000 грн.) із складністю справи та ціною позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати пов`язані з наданням позивачу правничої допомоги адвоката, можуть бути відшкодовані в сумі 2102 грн.

З наданого позивачем акту про надання правової допомоги вбачається, що такі послуги як підготовка та складання позовної заяви є не співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг апелянту та часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Так, в позовній заяві, частково відтворені норми права, позовна заява викладена всього на двадцяти п`яти сторінках, одна з яких вступна, дві з яких прохальна частина та надано додатки на дев`ятнадцяти аркушах, тобто сам позов викладений на трьох сторінках.

Зазначене свідчить, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є не співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та складністю справи, та не вимагало значного обсягу юридичної і технічної роботи.

У зв`язку з цим, апеляційний суд погоджується із визначеним судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційні скарги мають бути залишені без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2-12, 72-77, 132, 134, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі № 420/2025/20 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30.09.2020 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.