Справа № 340/1554/20
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 340/1554/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року (головуючий суддя - Пасічник Ю.П.) в адміністративній справі

за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Позивач) звернулось до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - Відповідач), в якому просило стягнути з Відповідача адміністративно-господарські санкції в розмірі 26133,17 грн. та пеню в розмірі 211,68 грн.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що Відповідачем не сплачені адміністративно-господарські санкції у розмірі та порядку, передбаченому статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.91р. № 875-XII за невиконання у 2019 році нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбаченого ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.91р. № 875-XII. Крім того, у зв`язку з порушенням терміну сплати адміністративно-господарської санкції Відповідачеві нараховано пеню в розмірі передбаченому ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.91р. № 875-XII.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.23-24).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що оскільки у Відповідача працювало не більше 15 осіб, тому у відповідності до частини першої статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Відповідач правильно сплатив адміністративно-господарську санкцію у розмірі половини середньої річної заробітної плати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що використання прийменникової конструкції «від 8 до 15 осіб» треба тлумачити як «кількість, менша за 15 осіб», оскільки відсутнє уточнення верхньої межі кількісного показника через слово «включно». В зв`язку з тим, що Відповідач самостійно сплатив адміністративно-господарські санкції в розмірі 26133,50 грн., станом на 12 травня 2020 року за ним рахується заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій до відділення на суму 26133,17 грн.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що Відповідачем подано Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 р.

Середньооблікова кількість штатних працівників Відповідача складала 15 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність склала 0 осіб, що вказує на те, що Відповідачем не виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, а саме не подано до центру зайнятості звітів за формою № 3-ПН із зазначенням потреби у працевлаштуванні осіб з інвалідністю. Це в свою чергу унеможливило центр зайнятості виконати свій обов`язок, щодо організації працевлаштування інвалідів, оскільки саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

На підставі ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно ч. 4 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону

Відповідно до Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 р. середньорічна заробітна плата штатного працівника склала 52267 грн., і саме виходячи з вказаного показника Відповідачем сплачено адміністративно-господарську санкцію, в розмірі половини середньої річної заробітної плати - 26133,50 грн. з розрахунку працюючих в кількості 15 осіб.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно необхідності сплати адміністративно-господарської санкції саме у здійсненому Відповідачем розмірі, а не виходячи з розміру середньорічної заробітної плати, як вказує Позивач.

Прийменник "до" в поєднанні з числівниково-іменниковою формою в українській мові виражає, зокрема, крайню кількісну межу чого-небудь.

Словосполучення "на яких працює від 8 до 15 осіб" у частині 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» означає, що крайня верхня межа, за якої діє відповідна норма (правило поведінки) становить 15 осіб включно, а норма не діє вже при кількісному показнику 16 осіб та більше.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №П/811/698/17; адміністративне провадження №К/9901/44537/18.

Оскільки у Відповідача працювало не більше 15 осіб, тому у відповідності до частини першої статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Відповідач правильно сплатив адміністративно-господарську санкцію у розмірі половини середньої річної заробітної плати.

З урахуванням вищевикладеного, з боку Відповідача відсутні порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. №875-ХІІ, що виключає задоволення адміністративного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 15 червня 2020 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі №340/1554/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов