Справа № 496/4408/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року

м. Київ

справа №496/4408/16-а

адміністративне провадження №К/9901/22032/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 496/4408/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі

про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії,

за касаційною скаргою Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року (у складі колегії суддів Турецької І.О., Стас Л.В., Градовського Ю.М.),

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (далі також - відповідач, Управління), в якому просила:

- визнати дії Управління щодо відмови у перерахунку їй пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23 листопада 2011 року № 1210 (далі - постанова КМУ № 1210) неправомірними;

- зобов`язати Управління здійснити перерахунок та виплату пенсії відповідно до постанови КМУ № 1210, згідно довідки № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року, виданої ВАТ «Південтеплоенергомонтаж», починаючи з 17 грудня 2015 року.

В обґрунтування позову зазначено, що з 01 жовтня 1983 року позивач працювала в тресті ТОВ «Південтеплоенергомонтаж» на посаді дефектоскопіста-рентгенолога, про що є відповідний запис у трудовій книжці. З 01 липня 1986 року по 30 липня 1986 року була учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, виконувала складні та термінові роботи, а саме: дезактивацію спецодягу, дозиметричний контроль спецодягу, прибирання в санпропускнику, завантаження і перевезення «брудного спецодягу». Однак, ознайомившись з довідкою про заробітну плату вона дізналася, що їй було перераховано заробітну плату без застосування постанови ЦК КПРС, ВР СРСР, КМ СРСР, ВЦПРС за № 524-156 від 07 травня 1986 року. У зв`язку з цим, вона звернулася до ВАТ «Південтеплоенергомонтаж», який є правонаступником треста «Південтеплоенергомонтаж», з заявою про перерахунок заробітної плати та видачу довідки відповідного зразка, згідно Листа Міністерства соціального захисту населення за № 01-3/244-013-2 від 27 лютого 1996 року. 10 листопада 2015 року ВАТ «Південтеплоенергомонтаж» надало їй довідку про заробітну плату № 10-11/15 з підвищеною тарифною ставкою на 100% відповідно до чинного законодавства. Після цього, 17 грудня 2015 року вона звернулася до управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області за перерахунком пенсії по інвалідності в розмірі фактичних збитків відповідно до постанови КМУ № 1210, додавши відповідні документи. 18 липня 2016 року Управлінням було винесено рішення № 41 про відмову в перерахунку пенсії у зв`язку з тим, що суми заробітку вказані в довідці про заробітну плату від 10 листопада 2015 року № 10-11/15 не підтверджені актом зустрічної перевірки від 15 лютого 2016 року № 46 та первинними документами. Такі дії відповідача вважає неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено, визнано дії Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до постанови КМУ № 1210 неправомірними, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до постанови КМУ № 1210 згідно довідки № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року, виданої ВАТ «Південтеплоенергомонтаж», починаючи з 17 грудня 2015 року, з урахуванням проведених виплат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що довідка про заробітну плату № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року, яка видана на підставі первинних документів про нараховану ОСОБА_1 заробітну плату за роботу в зоні відчуження в розмірі 1 050,36 крб., повинна бути врахована при нарахуванні пенсії.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі задоволено частково. Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року змінено, викладено абзац другий її резолютивної частини в іншій редакції: «Визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у Біляївському районі Одеської області про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії від 18 липня 2016 року № 41». Абзац 4 резолютивної частини постанови Біляївського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року виключено. В іншій частині постанову Біляївського районного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Змінюючи абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дії Управління щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії не можуть бути визнані неправомірними, оскільки ці дії без створення документа, не створюють юридичних наслідків. Юридичні наслідки створює рішення про відмову у перерахунку пенсії, про що фактично зазначає позивач і яке повинно бути предметом оскарження. З огляду на викладене, колегія суддів прийняла рішення вийти за межі позовних вимог та захистити права та інтереси позивача шляхом визнання протиправним і скасування рішення Управління про відмову у перерахунку пенсії № 41 від 18 липня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Малиновське об`єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулося з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 496/4408/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 28 вересня 2020 року прийняв до провадження адміністративну справу № 496/4408/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 29 вересня 2020 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 1983 року по 24 вересня 1986 року працювала в тресті ТОВ «Південтеплоенергомонтаж» на посаді дефектоскопіста - рентгенолога, про що є відповідний запис у трудовій книжці.

З 01 липня 1986 року по 30 липня 1986 року позивач була учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС (посвідчення серії НОМЕР_1 ) та їй присвоєна 2-га група інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 928476.

ОСОБА_1 з 2011 року перебуває на обліку в Пенсійному фонді та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII).

З 01 січня 2012 року набрала чинності Постанова КМУ № 1210, якою затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язано забезпечити здійснення перерахунку пенсій, призначених особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до набрання чинності цією постановою, за матеріалами пенсійних справ.

За зверненням позивача про перерахунок заробітної плати та видачу відповідної довідки, ДП «Чорнобильське монтажне управління» ВАТ «Південтеплоенергомонтаж», яке є правонаступником треста «Південтеплоенергомонтаж», видав наказ № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року «Про перерахунок заробітної плати ліквідатору аварії на ЧАЕС ОСОБА_1 ».

Підприємством здійснено позивачу перерахунок заробітної плати за дні її виїздів до зони відчуження в період ліквідації аварії на ЧАЕС, з 1 по 4, з 8 по 10, з 13 по 27, та 30 липня 1986 року та видано довідку про заробітну плату № 10-11/15-1, в якій вказано, що за її роботу в населених пунктах зони відчуження по дезактивації спецодягу № 2 з 01 липня 1986 року по 31 липня 1986 року виплачена заробітна плата в сумі 1 050,36 крб.

Даний перерахунок був зроблений на підставі постанови ЦК КПРС, ВР СРСР, КМ СРСР, ВЦПРС за № 524-156 від 07 травня 1986 року «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств та установ зони Чорнобильської атомної електростанції», відповідно до якої було надано право керівникам підприємств та установ здійснювати оплату праці робітників безпосередньо зайнятих на роботі по усуненню наслідків Чорнобильської АЕС за підвищеними до 100 відсотків тарифними ставками та посадовими окладами.

17 грудня 2015 року позивач звернулася до Пенсійного фонду із заявою про перерахунок її пенсії відповідно до Постанови КМУ № 1210, надавши довідку про заробітну плату № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року.

На своє звернення позивач отримала відповідь від 13 січня 2016 року за № 106/Б-5 про те, що з 01 січня 2016 року їй проведено перерахунок пенсії згідно Закону № 796-ХІІ і її розмір складає 3 279,49 грн.

При цьому, перерахунок пенсії був здійснений на підставі даних про заробіток за роботу в зоні відчуження, відповідно до довідки про заробітну плату № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року.

Проте, як встановлено з вказаної відповіді, Пенсійним фондом не була врахована при перерахунку пенсії заробітна плата з 01 липня 1986 року по 31 липня 1986 року в сумі 1050,36 крб, оскільки в наданих документах виявлені розбіжності.

Так, відповідач зазначає, що у довідці № 173 від 25 листопада 1992 року вказано період роботи позивача з 01 липня 1986 року по 30 липня 1986 року та місце здійснення робіт - Чорнобильська АЕС, м. Прип`ять.

Натомість у довідці про заробітну плату № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року період роботи зазначений з 01 липня 1986 року по 31 липня 1986 року, у таблиці 1 (розрахункова частина) зазначено 23 дні, без уточнення місця здійснення робіт по ліквідації наслідків аварії, згідно розрахунку ДП «Чорнобильське монтажне управління» ВАТ «Південтеплоенергомонтаж» період перебування в зоні відчуження складає 12 днів.

Для уточнення періоду перебування в зоні відчуження, відповідачем направлено запит № 62/03 від 05 січня 2016 року до управління Пенсійного фонду України у Броварському районі Київської області для проведення зустрічної перевірки підстав видачі довідки про заробітну плату № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року.

15 лютого 2016 року управління Пенсійного фонду України у Броварському районі Київської області склало акт зустрічної перевірки підстав видачі вказаної довідки за №46.

Даним актом встановлено, що відповідно до книги наказів за 1986 рік позивач була відкомандирована дефектоскопістом на 60 днів у зону ЧАЕС.

У робочих нарядах за липень 1986 року вказано, що позивач працювала з 01 липня 1986 року по 31 липня 1986 року на роботах по дезактивації спецодягу здійснювала дозиметричний контроль спецодягу, що підтверджується копіями відомостей, наказу та копіями нарядів №№ 11, 12.

Ураховуючи, що даний акт не підтвердив нарахування заробітної плати за спірний період, 18 липня 2016 року Пенсійним фондом винесено рішення № 41 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеси зазначено, що Управління не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки своїми діями воно не порушувало прав позивача, а діяло на підставі та у відповідності до вимог чинного законодавства. Управлінням, у межах повноважень було здійснено перевірку підстав видачі довідки № 10-11/15-1, яку надала позивач, проте за результатами такої перевірки вказані у довідці суми заробітку не підтвердилися первинними документами.

Від учасників справи відзиву або заперечень на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року відповідає, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до частини першої статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод та не виключає можливості законодавця при регулюванні питань соціального забезпечення встановлювати певні відмінності щодо обсягу такого забезпечення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що "відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави".

У Рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 Конституційний Суд України також звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 міститься висновок, згідно з яким, аналіз положень, зокрема, статті 16 Конституції України дає підстави для висновку, що особи, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту; за Конституцією України посилений соціальний захист вказаних категорій осіб вимагає від держави виконання обов`язку визначати такий обсяг їх соціального забезпечення, який гарантуватиме їм гідні умови життя, а також повне відшкодування заподіяної шкоди.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом №796-XII.

Згідно зі статтею 54 Закону № 796-XII пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України.

Постанова Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС «Про умови оплати праці та матеріального забезпечення, працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобігання забрудненню навколишнього середовища» від 05 жовтня 1986 року № 665-195 передбачала встановлення за працівниками, направленими для виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобігання забрудненню навколишнього середовища, збереження середньої заробітної плати.

Крім того, оплата праці робітників і службовців (відряджених у зону ЧАЕС та призваних на військові збори), за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи середньомісячна заробітна плата, відповідно до абзацу четвертого підпункту 1 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 (абзац четвертий пункту 1 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 5 червня 1986 року № 665-195) провадилась у III, II, I зонах небезпеки у 4-кратному, 3-кратному та 2-кратному розмірі (із врахуванням 100 % тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.

Згідно з Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 «Про оплату праці і матеріальне забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, які виконували роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища» (постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7) оплата праці працівників підприємств, організацій і установ, розташованих у зоні ЧАЕС, які виконували роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, повинна провадитись з дня аварії в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964 - у III, II, I зонах небезпеки у 5-, 4-, 3-кратному розмірах в порівнянні з нормами, встановленими діючим законодавством.

Відповідно до пункту 1 Постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 524-156 «Про умови оплати праці й матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської АЕС» встановлено підвищення тарифних ставок (посадових окладів) працівників підприємств і організацій, безпосередньо зайнятим на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, до 100%.

Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195 (Постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7) було дозволено підприємствам залучати працівників на роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження і запобіганням забрудненню навколишнього середовища, у вихідні і святкові дні з оплатою у подвійному розмірі.

Згідно з Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Встановлені граничні розміри премій було дозволено підвищувати до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про правонаступництво України» закони та інші нормативні акти відповідних установ СРСР діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, прийнятим після проголошення незалежності України.

Постановою правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1). Вказаний Порядок містить перелік документів необхідних для призначення/перерахунку пенсій.

Згідно з пунктом 2.10 Порядку № 22-1 довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Тобто, роботодавець має право видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у розрахунковому листі позивача за відповідний період.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 358/1179/17 та від 20 березня 2018 року у справі № 539/2350/17.

Частиною четвертою статті 15 Закону № 796-ХІІ встановлено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що довідку № 10-11/15-1 від 10 листопада 2015 року про заробіток, що отриманий позивачем за роботу в зоні відчуження з 01 липня 1986 року по 31 липня 1986 року видано ДП «Чорнобильське монтажне управління» ВАТ «Південтеплоенергомонтаж». Дана довідка відповідає вимогам чинного законодавства, містить усі реквізити, передбачені Додатком № 1 до Порядку № 22-1.

Суд апеляційної інстанції встановив, що у розрахунку робочих днів в зоні відчуження, який зроблений ДП «Чорнобильське монтажне управління» ВАТ «Південтеплоенергомонтаж» зазначено, що період перебування позивача в зоні відчуження складає 12 днів. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такий розрахунок є помилковим, оскільки судом підраховані дні, що відпрацьовані позивачем у зоні Чорнобильської катастрофи, що зазначені в цьому документі і результат складає - 23 дні.

До того ж, судами попередньої інстанції встановлено, що за результатами зустрічної звірки, проведеної управлінням Пенсійного фонду України у Броварському районі Київської області, не спростовано період роботи позивача у зоні Чорнобильської катастрофи за період 01 липня 1996 року по 31 липня 1996 року, а лише зазначено, що відповідні документи зберігаються в КП «Трудовий архів Броварського району».

За таких обставин справи, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про безпідставність відмови суб`єкта владних повноважень у перерахунку пенсії позивачу із урахуванням заробітку, отриманого нею у липні 1986 року за роботу в зоні відчуження.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній аргументи щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанції у цій справі фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки обставин у справі та повторному дослідженню наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Конституцією України (частина перша статті 8 та частина перша статті 129) гарантується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Крім того, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (статті 2, 6, 48) встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року; далі - Конвенція) Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, передбачені цією Конвенцією.

Як закріплено у статті 32 Конвенції, її положення тлумачяться і конкретизуються в рішеннях Європейського суду з прав людини («Юрисдикція Суду поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд).

Відповідно до статті 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року (Україна приєдналась до цієї Конвенції згідно з Указом від 14 квітня 1986 року № 2077-XI) договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору; для цілей тлумачення договору контекст охоплює, крім тексту, преамбулу й додатки; поряд з контекстом враховуються, зокрема, наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях постійно наголошує на необхідності врахування приписів чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практики тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна (абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 4 квітня 2018 року № 3-р/2018, абзац перший пункту 2.8 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018).

Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 7 лютого 2019 року Основний Закон України (Преамбула, статті 85, 102 та 106) доповнено, зокрема, положеннями про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського курсу України.

Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, Верховним Судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стре проти Сполучного Королівства ("Stretch v. the United Kingdom," № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany", № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Ruiz Torija v. Spain", № 18390/91; п. 29).

Крім того, у пункті 80 рішення у справі "Перес проти Франції" ("Perez v. France", № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних ("Artico v. Italy", № 6694/74, п 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно "заслухані", тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи ("Van de Hurk v. Netherlands" № 16034/90, п. 59).

Також у пункті 71 рішення у справі "Пелекі проти Греції" ("Peleki v. Greece", № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як "довільне" з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до "заперечення справедливості" ("Moreira Ferreira v. Portugal" (no 2), № 19867/12, п. 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржуваному судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду апеляційної інстанцій без змін, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

С.М. Чиркін