Справа № 520/9409/2020
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 р. № 520/9409/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу № 520/9409/2020 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне рішення Державної міграційної служби України є неправомірним та є таким, що підлягають скасуванню, а тому, позивач вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 відкрито спрощене провадження по даній справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 залучено в адміністративній справі № 520/9409/2020 в якості другого відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

12.08.2020 від представника відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки в спірних правовідносинах управління діяло з дотриманням норм чинного законодавства України. Підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відсутні.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Федеративної Республіки Нігерія.

Позивач покинув Федеративну Республіку Нігерії та літаком перетнув державний кордон України15.01.2012 року, на підставі візи № НОМЕР_3 типу Д, терміном дії з 09.12.2011 до 09.02.2012, мета поїздки - 04 ( навчання). За клопотанням Луганського державного медичного університету імені М.О. Самосватова ОСОБА_1 продовжено термін перебування до 01.03.2012. 06 лютого 2012 року позивач виїхав до міста Харків для продовження навчання в Харківському Національному університеті імені В.Н. Каразіна. За клопотанням вищезазначеного університету, ОСОБА_1 продовжено термін перебування в Україні до 18.05.2012 та в подальшому до 01.10.2012. У вересні 2012 року позивача зараховано до Національного фармацевтичного університету м. Харків, у зв`язку з чим, термін перебування продовжено до 01.11.2012. За клопотанням НФАУ, ОСОБА_1 документовано посвідкою на тимчасове проживання в України серії НОМЕР_1 , виданої 24.10.2012, строком дії до 20.10.2013.

З липня по червень 2013 року позивач перебував у країні громадянської приналежності - Федеративній Республіці Нігерія. Після повернення за клопотанням НФАУ 17.09.2013 ОСОБА_1 здійснено обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні та видано посвідку серії НОМЕР_2 строком дії до 20.10.2014. Позивач отримав диплом магістра за спеціальністю "фармація" Національного фармацевтичного університету у червні 2017 року та продовжив навчання в Харківському національному економічному університеті імені Семена Кузнеця (далі - ХНЕУ ім. С. Кузнеця). Строк дії посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 продовжено 27.07.2017 до 13.02.2019, за клопотанням ХНЕУ ім. С. Кузнеця. Наказом № 1206-с від 29.10.2018 ОСОБА_1 відраховано з вищезазначеного університету.

Рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 06.11.2018 року зазначену посвідку не тимчасове проживання в Україні скасовано, за клопотанням ХНЕУ (посвідка вилучена).

Відносно позивача Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПРМКХ № 125323 від 22.05.2019 у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме, проживання без документів на право проживання в Україні.

24.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що не може повернутися до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки має побоювання за своє життя через загальне насильство, стати жертвою переслідувань через свою християнську релігію, існуючі терористичні та сепаристські угруповування.

14.07.2020 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 78 від 09.07.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує захист через відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; підстава - рішення Державної міграційної служби № 261-20 від 01.07.2020. Вказаним рішенням відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо вирішення спірних правовідносин по суті суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ( далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону № 3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Як вбачається з матеріалів справи позивач повертатись до Федеративної Республіки Нігерія не хоче, оскільки під час його проживання в Україні, там значно збільшилась інтенсивність конфліктів.

Суд звертає увагу на те, що в Федеративній Республіці Нігерія постійно тривають конфлікти на політичному та релігійному ґрунті між різними угрупуваннями, що призводить до системного порушення основних прав особи.

Стосовно інформації про надзвичайну ситуацію в Нігерії, суд вказує наступне.

Рада Безпеки, Організація Об`єднаних Націй, Доповідь Генерального секретаря, Б / 2020/585, Діяльність Відділення Організації Об`єднаних Націй для Західної Африки і Сахеля 24 червня 2020 року.

23. Нигерия сталкивается с проблемами в области безопасности на многих фронтах по всей стране. Группировки "Боко Хорам", включая так называемую "Западноафриканскую провинцию Исламского государства" и "Джамаату ахлис-суниа лиддаавати валь-джихад", продолжали представлять угрозу для безопасности на северо-востоке Нигерии. 23 марта в результате скоординированных террористических нападений были убиты по меньшей мере 47 нигерийских военнослужащих в деревне Борги, штат Борно, и около 98 чадских военнослужащих на острове Бома, в бассейне озера Чад. В ходе крупной военной операции, проводившейся с 31 марта по 8 апреля с заходом на территорию Нигера и Нигерии, армия Чада, согласно ее сообщениям, вытеснила группировки "Боко Харам" из Чада на сопредельную территорию, при этом были замечены несколько автоколонн так называемой "Западноафриканской провинции "Исламского государства", направлявшихся на юг, в различные районы с местным самоуправлением в штате Борно. После этого нигерийская армия усилила свои операции. В период с февраля по апрель погибли около 1609 боевиков-террористов и 375 военнослужащих сил обороны и безопасности. Группировки "Боко Харам" несут ответственность за гибель примерно 240 гражданских лиц в период с 1 февраля по 15 апреля. Продолжалось межобщинное насилие, включая столкновения между земледельцами и скотоводами. В стране также по-прежнему отмечалось большое число похищений с целью получения выкупа, случаев насилия в общинах и бандитских нападений, в результате которых в период с января по апрель погибло около 431 гражданского лица. 9 января шесть губернаторов юго-западных штатов Нигерии приступили к проведению "Операции Амотекун", направленной на сдерживание нестабильной обстановки. 5 марта Форум губернаторов южных штатов также принял решение о создании своих собственных сил по обеспечению безопасности. Для устранения трений и улучшения координации и согласованности губернаторы договорились привести действующие на уровне штатов механизмы обеспечения безопасности в соответствие с механизмами федерального правительства по охране общественного порядка.

34. По оценкам гуманитарного сообщества, в Нигерии в 2020 году в чрезвычайной помощи будут нуждаться 7,7 миллиона человек. В штатах Адамова , Борно и Йобе свыше 1,8 миллиона человек, из которых более половины - женщины, до сих пор живут в лагерях или размещаются в общинах, которые и сами по себе являются чрезвычайно уязвимыми. Множественные нападения со стороны негосударственных вооруженных групп продолжат приводить к новым перемещениям населения. Приток беженцев был зарегистрирован в Майдугури - столице штата Борно, где ресурсы и помещения находились на пределе своих возможностей. На северо-востоке Нигерии гуманитарный доступ оставался ограниченным из-за крайне милитаризированной обстановки. По оценкам, 1,2 миллиона человек, нуждающихся в поддержке, в районах, не контролируемых нигерийскими военными, были лишены жизненно необходимой помощи.

CSW - Christian Solidarity Worldwide, Звіт про напади пастухів фуланів на сільськогосподарські громади, випуск фермерів, червень 2020 року.

Насильство, здійснене збройною групою, що складається з членів етнічної групи фуланів (також відома як озброєння фуланів), відбулося з березня 2010 року, коли в атаках на сеча Дого Нахава , Зот та Ратсат у штаті Плато загинули понад 400 людей. Насильство зросло експоненціально у 2015 році, переміщуючись через штати та зараз на південь країни.

Однак поточні атаки відбуваються з такою частотою, організацією та асиметрією, що цієї номенклатури зараз недостатньо. Кількість загиблих зросла експоненціально, і немає жодних доказів того, що ці напади повторювалися в сусідніх державах, що зазнали подібних екологічних та кліматологічних проблем.

Озброївшись все більш досконалою озброєнням, включаючи АК-47, а в деяких випадках хімікатами та ракетними установками, міліція з 2015 року спричиняє більше смертей, ніж Боко Харам, витісняючи десятки тисяч і окутуючи землю. CSfV задокументував 106 нападів на громади в центральній Нігерії лише за перший квартал 2018 року, який забрав 1061 життя, при цьому сім нападок націлили на пастухів або общин Фулані в ті ж часові рамки, два з них на півдні, що вимагають 61 життя. За цей термін було зафіксовано 11 нападів на громади на півдні, які заявили про 21 жертву.

Насильство перетворилося з його традиційного вигляду на постійну, смертельну кампанію, що демонструє основні релігійні руїни Нігерії. Релігія - та етнічна приналежність - здаються згуртованим пунктом для міліції. У цьому регіоні етнічна приналежність, як правило, корелює з релігією, отже, позначення цих нападів як етнорелігійне очищення.

Церкви та церковні лідери нападають під час нападу міліції, і часто громади піддаються нападу під час християнських святкувань.

AI - Міжнародна амністія, права людини в Африці: огляд 2019 року - Нігерія (AFR 01/1352/2020), 8 квітня 2020 року.

Боко Хорам продовжував здійснювати напади, викрадення та вбивства мирних жителів на Північному Сході. Збройна група здійснила щонайменше 31 напад, в результаті якого загинуло щонайменше 378 цивільних. Група також убила щонайменше 16 викрадених мирних жителів. Одне з найбільш смертельних нападів було в січні, коли озброєна група напала на Ранку, вбивши щонайменше 60 осіб та перемістивши понад 9000 людей. Відкликання силовиків незадовго до нападу сприяло масовому виїзду цивільних із Ранна. Щонайменше ЗО людей втратній життя в липні, коли смертники напали на оглядовий центр футболу в Мандарарі. 18 липня Боко Харам викрала жінку-медсестру та 5 працівників жіночої допомоги, весь персонал Акції проти голоду. 25 вересня одного з працівників допомоги чоловікам було вбито озброєною групою, яка стверджувала, що уряд обманув їх після місяців таємних переговорів. Решта чотирьох працівників жіночої допомоги були вбиті 13 грудня, а медсестра залишається у полоні. 11 полонених, викрадених уздовж траси Даматуру - Майдугурі в листопаді, також були вбиті на Різдво. Влада Нігерії продовжую затримувати десятки дітей поряд із дорослими у зв`язку з кризою Боко Харам . 29 квітня дослідження Amnesty International підтвердній, що щонайменше 68 хлопчиків утримувались без жодних звинувачень у в`язницях Майдугурі . 25 затриманих дітей було звільнено Нігерійською армією в жовтні, а додаткових 86 було звільнено в листопаді.

Комунальне насильство. Щонайменше 96 людей загинули у жорстоких зіткненнях членів фермерських та скотарських громад. Не менше 570 людей втратній життя в 5 штатах Північно-Західної Нігерії. Знову ж таки, щонайменше 20 людей були вбиті 8 березня під час комунальної сутички між громадами Ігбурра Мозум та Басса Кву в штаті Коги.

HRW - Human Rights Watch, Всесвітній звіт 2020 - Нігерія, 14 січня 2020.

Сутички між скотарями та землеробськими громадами тривній у Середньому поясі, тоді як інші частини країни стикалися із загальною незахищеністю, включаючи бандитизм та викрадення людей за викуп. У лютому в результаті сутичок і репресій між громадами Фулані та Адара в штаті Каджуру, штат Кадуна загинуло понад 130 людей.

Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International: Нігерія 2017/18.

Озброєна група Боко Харам продовжувала здійснювати напади, що призвело до сотень смертей. Продовжувалися позасудові страти, насильницькі зникнення, катування та інші випадки жорстокого поводження, які в деяких випадках призвели до смерті під вартою. Умови у військових умовах ув`язнення були суворими. Комунальне насильство відбулося по всій країні. Тисячі людей були насильно виселені зі своїх будинків.

Боко Харам здійснив принаймні 65 нападів, що призвели до 411 загиблих цивільних осіб, і викрав не менше 73 осіб. Шістнадцять жінок, у тому числі 10 поліцейських, були викрадені в червні, коли Боко Харам засадив конвой із супроводом армії на дорозі Майдугурі-Дамбоа. У липні Боко Харам засадив команду нафтовиків в селі в Магумері. Трьох нафтових робітників було викрадено, принаймні 40 інших людей було вбито, включаючи солдатів і членів цивільної спільної робочої групи. 6 травня 82 викрадені в 2014 році школярі «Чібок» були випущені бійцями " Боко Харам " у біржовій угоді; 113 дівчаток залишилися в полоні. У листопаді шість фермерів у селі Димге в Мафі були викрадені і обезголовлені.

Внутрішньополітичне насильство, пов`язане з тривалими зіткненнями між пастухами та фермерськими громадами, призвело до понад 549 смертей і переміщення тисяч у 12 країнах. У лютому 21 селяни були вбиті в результаті нападу підозрюваних пастухів у трьох громадах району Атакад Каура , штат Кадуна . Свідки сказали, що пастухи вбивали, розграбували і спалювали будинки селян. У червні комунальне зіткнення на плато Мамбілла у штаті Тараса залишало десятки людей загиблих, в основному пастухами та їхніми родинами. У вересні, принаймні, 20 людей загинули, коли підозрювані пастухи вторглися в село Аньча в районі М`янго штату Хос, плато, після непорозуміння між жителями села та пастухами, що проживають у громаді. У жовтні, 27 людей були вбиті підозрюваними пастухами в класі, де вони трималися після трьох днів нападу на громаду Нккі-Доггро в Бассе , штат Плато. У грудні пастухи напали принаймні на п`ять сіл в Демса ЛГА в штаті Адамава, щоб поменшишся за вбивство до 57 осіб, в основному дітей, у листопаді в сусідній громаді Кікана. Мешканці описували, що на них нападали літаки-винищувачі і військовий вертоліт, коли вони намагалися втекти. Принаймні 86 чоловік були вбиті пастухами і бомбардуванням ВПС. Мешканці описували, що на них нападали літаки-винищувачі і військовий вертоліт, коли вони намагалися втекти. Принаймні 86 чоловік були вбиті пастухами і бомбардуванням ВПС. Мешканці описували, що на них нападали літаки-винищувачі і військовий вертоліт, коли вони намагалися втекти. Принаймні 86 чоловік були вбиті пастухами і бомбардуванням ВПС.

ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Таким чином, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства.

Слід зазначити, що аналіз заяв передбачений зазначеними вище нормами мав проводитись відповідачем при вирішенні питання про визнання особи біженцем, тобто, на наступній стадії розгляду, після оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату.

Отже, інформація, зібрана органом міграційної служби на підставі співбесід позивачем, на підставі якої він робив свої висновки про очевидну необґрунтованість заяви, могла збиратись та аналізуватись відповідачем лише після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, відповідач діяв всупереч вимог діючого законодавства, оскільки на стадії вирішення питання про оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично розглянув заяву за правилами, що встановлені для наступної стадії - прийняття рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що при дослідженні обставин, з якими вказані положення Закону № 3671-VI пов`язують надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, а також ситуації в країні походження станом на час розгляду заяви, суд приходить до висновку про скасування рішення Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020.

Також, з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (місцезнаходження - вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код - 37508470), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (місцезнаходження - вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код - 37764460) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України № 261-20 від 01.07.2020.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справа розглядалась в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Мороко