Справа № 380/6846/20
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2020-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/6846/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 жовтня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.07.2017 по 17.07.2020 у сумі 162 286 грн 08 к.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільненні з військової служби 25.07.2017 (виключений зі списків особового складу частини 25.07.2017) відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку з невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку. Позивач 22.04.2020 звернувся до відповідача з заявою про виплату такої компенсації. Листом від 25.06.2020 відповідач відмовив у виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку. Позивач 06.07.2020 звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 по 2017 роки. Проте 17.07.2020 на рахунок позивача від відповідача поступили кошти, а саме грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку. У зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середньомісячного заробітку з моменту його звільнення по момент фактичної виплати тобто за час затримки виплати з 26.07.2017 по 17.07.2020. Відповідачем надіслано відповідь від 12.08.2020 якою відмовлено у виплаті компенсації за весь час затримки розрахунку при звільнені. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідачем позову не визнано з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зміст яких стосується лише процесуальних питань та не стосується суті позовних вимог і полягає у такому. Позивачем порушено вимоги частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та не сплачено судовий збір. Зазначає, що надані позивачу статусом учасника бойових дій пільги не поширюється на даний предмет спору, оскільки не стосуються захисту прав позивача безпосередньо пов`язаних з цим статусом. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 31.08.2020 позовна заява, подана без додержання вимог встановлених Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), була залишена без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позовної заяви. Вимоги ухвали позивачем виконано.

Ухвалою від 08.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі з викликом сторін.

Відповідачем 01.10.2020 (вх.№8720ел) на електронну адресу суду надіслано відзив на позовну заяву, в якому заявлено клопотання залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 02.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходив військову службу в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого стрільця 2-го відділення 1-го стрілецького взводу 4-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону у званні старшого солдата.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 22.06.2015 серії НОМЕР_2 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.07.2017 №50о/с ОСОБА_1 звільнено в запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.07.2017 №185 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.07.2017.

Наказ від 25.07.2017 №185 не містить відомостей щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки.

ОСОБА_1 22.04.2020 звернувся до в/ч НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Листом від 25.06.2020 №50/02/22-948 відповідач повідомив позивачу, що в/ч НОМЕР_1 щодо усіх виплат керується наказом командувача Національної Гвардії України від 15.03.2018 №200. У вказаному документі відсутній порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки військовослужбовцям, які не звертались з відповідним рапортом про виплату їм грошової компенсації до виключення зі списків військової частини. Також в/ч НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що йому не відмовлено у виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, проте така виплата повинна здійснюватися в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказане зумовило звернення ОСОБА_1 до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.07.2017.

Ухвалою від 16.07.2020 у справі №380/5416/20 відкрито провадження за вищевказаним позовом.

17 липня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 від в/ч НОМЕР_1 поступили кошти, а саме грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку у розмірі 6 277 грн 31 к.

Ухвалою від 29.07.2020 провадження у справі №380/5416/20 закрито за заявою ОСОБА_1 .

Прийма 03.08.2020 звернувся до в/ч НОМЕР_1 з заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати у вигляді грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки.

Листом від 12.08.2020 №50/02/33-1173 в/ч НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні заяви позивача з тих підстав, що на військовослужбовців не поширюється норми статті 117 Кодексу законів про працю України, так як проходження військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Позивач вважає, що виплата відповідачем компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не у день його звільнення, зумовлює наявність у нього права на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, за захистом якого звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктами 1-3 Порядку №159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

При цьому судом врахована правова позиція в подібних правовідносинах, сформована Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Ба більше Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зазначала що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Судом встановлено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.07.2017 №185 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.07.2017.

Наказ від 25.07.2017 №185 не містить відомостей щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки.

В/ч НОМЕР_1 здійснено остаточний розрахунок з ОСОБА_1 лише 17.07.2020 шляхом грошового переказу на картковий рахунок позивача суми 6 273 грн 76 к., призначення платежу «Перерахована грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій», що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» про надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 від 17.07.2020 №AJ3EFAORHBT5UTGE.

Вказане свідчить про те, що повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідач провів не в день виключення позивача із списків в/ч НОМЕР_1 25.07.2017, а саме 17.07.2020, тобто несвоєчасно.

Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

В позовній заяві позивачем наведено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, однак суд з таким не погоджується з огляду на таке.

Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, суд при вирішенні справи визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 25.07.2017, а 17.07.2020 перераховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Як вказано в наказі від 25.07.2017 №185, 25.07.2017 остаточна дата закінчення військової служби, тобто останній робочий день, а 17.07.2020 дата повного розрахунку.

Тому час затримки повного розрахунку з позивачем становить з 26.07.2017 по 16.07.2020, а не з 26.07.2017 по 17.07.2020, як помилково вважає позивач.

Оскільки час затримки повного розрахунку з позивачем з 26.07.2017 по 16.07.2020 становить 1 087 календарних днів, то за цей період відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до довідки в/ч 3002 від 27.07.2020 №181 розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становить 9 099 грн (4 549 грн 50 к. за травень 2017 року та 4 549 грн 50 к. за червень 2017 року).

Для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 149 грн 16 к. за день (9 099 грн (4 549 грн 50 к. х 2 міс.) / 61 кількість календарних днів у травні, червні 2017 року).

Період затримки фактичного розрахунку становить 1 086 днів (а не 1 088, як помилково зазначає позивач), отже сума середнього грошового забезпечення становить 161 987 грн 76 к. (149 грн 16 к. х 1 086 днів).

Вирішуючи питання щодо суми середнього грошового забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку із затримкою фактичного розрахунку, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18) щодо застосування принципу співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Саме така правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 і постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, яка відповідно до пункту 5 частини другої статті 242 КАС України врахована судом при ухваленні даного рішення.

Як встановлено судом, сума виплаченої позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 - 2017 роки становить 6 277 грн 31 к., а середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні 161 987 грн 76 к. Вказане свідчить про не співмірність таких сум і зумовлює застосування судом до даних правовідносин принципу співмірності.

Визначаючи частку своєчасно невиплаченої частини заробітної плати позивача, суд встановив, що така становить 0,03875 від середнього заробітку за час затримки розрахунку:

6 277 грн 31 к. / 161 987 грн 76 к. (сума компенсації за додаткову відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,03875.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 149 грн 16 к. (середньоденна заробітна плата) х 1 086 (днів затримки розрахунку) х 0,03875 = 6 277 грн 02 к.

Виплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 6 277 грн 02 к. відповідатиме принципу співмірності.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем вимог частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно несплати судового збору, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 22.06.2015 серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 у зв`язку із затримкою військовою частиною повного розрахунку, пов`язаного із невиплатою компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Отже, даний позов зумовлений проходженням позивачем військової служби, а порушені права позивача нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій.

Таким чином, позивач як учасник бойових дій при зверненні до суду з даним позовом користується пільгами, визначеними Законом України «Про судовий збір».

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.07.2017 по 16.07.2020 в розмірі 6 277 (шість тисяч двісті сімдесят сім) грн 02 к., з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома