Справа № 200/14611/19-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року справа № 200/14611/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., секретар судового засідання Харечко О.П., за участю представника відповідача Пономарьова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Донецькій області та ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року (повний текст складено 03 липня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/14611/19-а (суддя в 1 інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги від 21 листопада 2019 року № Ф-414688-46 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 21.11.2019 року № Ф-414688-46 у сумі 26355,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він є фізичною особою-підприємцем, проте з квітня 2013 року за станом здоров`я повністю припинив підприємницьку діяльність та господарську діяльність не здійснював, дохід не отримував.

Вказував, що в квітні 2014 року в зв`язку із загостренням захворювання, виїхав на лікування до Російської Федерації.

У травні 2016 року після лікування, він повернувся до України та вважав, що його підприємницька діяльність припинена податковим органом України ще у 2014 році, оскільки після квітня 2014 року він жодного разу не подавав податкові декларації та не вів ніяку підприємницьку діяльність та не сплачував платежі, у зв`язку із знаходженням за кордоном і у зв`язку із закінченням строків.

Крім того позивач, зазначав, що працював найманим працівником у ЧП ОСОБА_2 з 02 січня 2018 року по 20 лютого 2018 року як найманий працівник та на його зарплату роботодавець нараховував та сплачував єдиний соціальний внесок.

З урахуванням зазначеного, вважає, що оскаржувана податкова вимога підлягає визнанню протиправною і скасуванню.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі № 200/14611/19-а адміністративний позов було задоволено частково, внаслідок чого: визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області № Ф-414688-46 від 21.11.2019 року в частині сплати боргу (недоїмки) за період 02 січня 2018 року по 20.02.2018 року в сумі 1638,12 грн. та липень по серпень 2019 року в сумі 1836,16 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 гривень 20 копійок.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає частковому скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, які були викладені в позовній заяві та протягом розгляду справи в суді першої інстанції.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням ДПС у Донецькій області також подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення місцевого суду є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просили скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що положеннями пункту 1 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Зазначає, що особа, яка зареєстрована фізичною особою-підприємцем та не отримує дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від такої діяльності, зобов`язана визначити базу нарахування єдиного внеску незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Вказує, що в даному випадку не має місце подвійний облік ідентичної господарської діяльності, і, відповідно, подвійне оподаткування.

Крім того, зазначає, що сплата роботодавцем єдиного внеску не виключає обов`язку штатного працівника, який суміщає трудові відносини із підприємницькою діяльністю сплачувати єдиний соціальний внесок у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Отримання такою особою заробітної плати за трудову діяльність на посаді штатного працівника тощо та сплата роботодавцем відповідних податків, зборів чи інших обов`язкових платежів, не виключає обов`язок особи, яка здійснює підприємницьку діяльність сплачувати єдиний соціальний внесок як фізична особа-підприємець.

Оскільки станом на 31.10.2019 року за позивачем обліковувалась заборгованість з єдиного внеску у розмірі 26355,64 грн., контролюючим органом прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.11.2019 року № Ф-414688-46.

Також відповідач зазначив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань позивач припинив підприємницьку діяльність 11.12.2019 року.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, встановила наступне.

ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, юридичним департаментом Маріупольської міської ради 05.03.2009 року за номером запису 2 274 000 0000 022638, перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Донецькій області, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (арк.справи 86-87).

Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 11.12.2019 року до реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

21 листопада 2019 року відповідачем винесено вимогу № Ф-414688-46 про сплату боргу (недоїмки), якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску у розмірі 26355,64 грн. (арк.справи 3).

Згідно з розрахунку, наданого відповідачем, вказану вимогу з Єдиного соціального внеску сформовано за 2017 рік у розмірі 8264,38 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2017 році 704,00 грн.); за І квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.; за II квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.; за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн.; за IV квартал 2018 року у розмірі 2457,18 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2018 році 819,06 грн.), за І квартал 2019 року 2754,18 грн., за ІІ квартал 2754,18 грн., за ІІІ квартал 2754,18 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2019 році 918,08 грн.). Всього у розмірі 26355,64 грн. (арк.справи 61).

Позивач у позовній заяві зазначив, що як суб`єкт підприємницької діяльності припинив подавати звітність до органів доходів і зборів у квітні 2013 року.

Відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 з 02.01.2018 року по 20.02.2018 року позивач працював як найманий працівник на посаді шеф повара в ЧП ОСОБА_2 (арк.справи 6-7).

Згідно довідки Пенсійного фонду України, Індивідуальних відомостей про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-7, на суми його заробітку роботодавцем нараховувався та сплачувався єдиний соціальний внесок за періоди січень - лютий 2018 року та липень-серпень 2019 року (арк.справи 4).

21 листопада 2019 року ГУ ДПС у Донецькій області сформовано вимогу № Ф-414688-46 про сплату боргу (недоїмки), що виникла станом на 31.10.2019 у сумі 26555,64грн., відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів (арк.справи 3).

Відповідачем вищезазначена вимога відправлена на адресу позивача, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті та відповідно до відомостей про вручення, вказана вимога отримана позивачем особисто 07 грудня 2019 року (арк.справи 74).

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон України №2464-VI).

До вказаного Закону Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положеннями абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як видно з матеріалів справи, у зв`язку із наявною заборгованістю позивача по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, контролюючим органом винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-414688-46, у відповідності до якої позивач був зобов`язаний сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 31.10.2019 року, яка становила 26355,64 грн.

Позивач не погодився з таким рішенням відповідача з тих підстав, зокрема, що з 02.01.2018 року по 20.02.2018 року був застрахований роботодавцем.

Як видно з матеріалів справи, державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача проведено 11.12.2019 року (запис №4022638) за власним рішенням.

Отже, позивач фактично був зареєстрований та здійснював підприємницьку діяльність у період з 05.03.2009 року по 11.12.2019 року.

Відповідно до даних інформаційної системи «Податковий блок», заборгованість виникла за період, коли позивач був зареєстрований та здійснював підприємницьку діяльність.

Колегія суддів встановила, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 02.01.2018 року до 20.02.2018 року працював у ЧП ОСОБА_2 на посаді шеф-повара (арк.справи 79-81), крім того відповідно до довідки Пенсійного фонду України, Індивідуальних відомостей про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-7, на суми його заробітку роботодавцем нараховувався та сплачувався єдиний соціальний внесок за період січень - лютий 2018 року, та липень-серпень 2019 року тому за ці періоди йому, як фізичній особі-підприємцю, безпідставно нараховувався до сплати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Колегія суддів зазначає, що за висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 (провадження №К/9901/28514/19), особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати подвійного (реєстрація підприємництва без отримання доходу) ЄСВ у період з 02 січня 2018 року по 20 лютого 2018 року та липень 2019 року по серпень 2019 року включно.

Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) (далі - Інструкція № 449), до платників, які не виконали визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом. Відтак, дані документальних перевірок про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами, є однією із підстав винесення вимоги. У цій же справі підставою для винесення оскаржуваної вимоги є наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску на кінець календарного місяця, відомості про яку містяться в інформаційній системі фіскального органу.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 передбачено, що мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 3723,00 грн., а отже розмір мінімального страхового внеску в 2018 році дорівнює 819,06 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 4173,00 грн., а отже розмір мінімального страхового внеску в 2019 році дорівнює 918,06 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем протиправно нараховано позивачу оскаржуваною вимогою до сплати єдиний внесок за період 02 січня 2018 року по 20.02.2018 року у сумі 1638,12 грн. (2 місяці * 819,06 грн. = 1638,12 грн.) та липень 2019 року по серпень 2019 року (2 місяці * 918,08 грн. = 1836,16 грн.).

В іншій частині нарахування суми боргу за спірною вимогою колегією суддів порушень не встановлено.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги позивача з посиланням на норми Закону України № 592, оскільки він набрав чинності з 03.06.2020 року, та не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки вимога сформована 21.11.2019 року.

За наведених обставин у сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційних скарг не приймаються до уваги, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Донецькій області та ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі № 200/14611/19-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року у справі № 200/14611/19-а залишити без змін.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.В. Гайдар

Судді Т.Г. Гаврищук

І.Д. Компанієць