Справа № 420/3955/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3955/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: Турута Є.І., Діденко Ю.Г.,

Від відповідача: Ткаченко А.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою Виробничо-сервісної фірми «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ (; адреса: вул. Академіка Заболотного, 45, кв.2, м. Одеса, 65069) до Головного управління ДПС в Одеській області (, адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява Виробничо-сервісної фірми «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ до Головного управління ДПС в Одеській області, у якій представник позивача просить суд:

визнати протиправним і скасувати повністю Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області;

визнати протиправним і скасувати повністю Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області;

визнати протиправним і скасувати повністю Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області;

визнати протиправним і скасувати повністю Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області;

визнати протиправним і скасувати повністю Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12.05.2020 року о 10:41:25 справа №420/3955/20 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.06.2019 року.

03.06.2020 року за вх.№21222/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

За клопотаннями представників сторін підготовче засідання 03.06.2020 року відкладено на 23.06.2020 року.

11.06.2020 року за вх.№22509/20 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.08.2020 року, яке було відкладено за клопотанням представника позивача на 27.08.2020 року.

У судовому засіданні 27.08.2020 року ухвалою суду було оголошено перерву для додаткового вивчення матеріалів справи до 08.09.2020 року.

08.09.2020 року за вх.№35557/20 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 08.09.2020 року ухвалою суду оголошено перерву до 17.09.2020 року.

У судовому засіданні 17.09.2020 року ухвалою суду оголошено перерву для підготовки до судових дебатів до 22.09.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог та у відповіді на відзив (від 11.06.2020 року за вх.№22509/20) представник позивача вказує, що Головним управлінням ДПС в Одеській області за результатом проведення планової документальної перевірки було винесено податкові повідомлення-рішення з підстав порушення норм чинного податкового законодавства з питань нарахування та сплати податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість. Позивач не погоджується із покладеними в основу оскаржуваних рішень висновками контролюючого органу та зазначає, що:

по-перше, Інструкція 291, на яку контролюючий орган посилається у Акті перевірки, передбачає можливість підприємству (якщо воно є мікропідприємством або малим підприємством) самостійно встановлювати кореспонденцію рахунків на власний розсуд, виходячи з його управлінських потреб, застосовуючи спрощений план рахунків з кореспонденцією рахунків, яку не містить Інструкція 291, але з використанням назв рахунків цієї інструкції. З урахуванням вказаного, позивачем введено зручну для власного бухгалтерського обліку систему кореспонденції рахунків Кт201, Кт203 Дт903, що не заборонено жодним нормативно-правовим актом;

по-друге, наведений перевіряючими аналіз первинної документації в розрізі визначення умов договорів, складання супутньої документації та їх виконання ґрунтуються на нормах підзаконних нормативно-правових актів, що не визначають порядок введення податкового обліку, а лише визначають особливості проведення господарських відносин. Додатково представник позивача визначив, що у разі наявності у ревізорів претензій до істотних умов господарських договорів, то визнання їх недійсними, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції, можливе лише в судовому порядку. Жодного такого рішення на момент перевірки ревізорами надано не було, при цьому, у самих сторін цих господарських договорів питань один до одного чи претензій немає;

по-третє, в порушення порядку оформлення акту перевірки податковим органом не встановлено підстав для висновку про порушення податкового законодавства позивачем, не розтлумачено його суті у розрізі проаналізованої первинної документації;

по-четверте, недоліки первинної документації, на які податковий орган посилається у відповіді на скаргу позивача, подану в досудовому порядку вирішення спору, не підтверджені жодним судовим рішенням та спростовуються фактичними обставини, на підтвердження чого первинна документація надана до суду для приєднання до матеріалів справи;

по-п`яте, як наслідок наведених доводів, беручи до уваги той факт, що невідповідність сплачених сум податку на додану вартість випливає із порушень, встановлених у п.3.1.1.1 Акту перевірки, податкові повідомлення-рішення в частині ПДВ також є неправомірними.

03.06.2020 року за вх.№21222/20 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник Головного управління підтримав позицію, викладену у Акті перевірки.

У судовому засіданні представники сторін підтримали позиції, викладені у письмових заявах по суті.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справ судом встановлено, що в період з 28.08.2019 року по 17.09.2019 року, посадовими особами Головного управління ДПС в Одеській області проведена планова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-сервісна фірма «Гідрогеосервіс», код за з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 (Т.1 а.с.48).

За результатами перевірки 24.09.2019 року Головним управлінням ДПС в Одеській області складено акт № 39/15-32-05-10/20992595 Про результати документальної планової виїзної перевірки ВСФ «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 роки (Т.1 а.с.49-67).

Вищезазначеним актом перевірки, серед іншого, встановлено наступні порушення з боку ВСФ «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ:

п.п. 44.1 п.44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 2 779 882 грн.;

п.п. 44.1 п.44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України,завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування на прибуток за 2018 рік на 1 101 607 грн.

п. 198.5 ст. 198, п. 201.1, ст. 201 Податкового кодексу України занижено податок на додану вартість на загальну суму 3 521 649 грн.;

п. п. 198.5 ст. 198, п. 201.4, ст. 201 Податкового кодексу України завищення від`ємного значення ПДВ за лютий 2017р. 8113 грн., січень 2018р. 82 грн., березень 2018р. 14392 грн., вересень 2018р. 10760 грн.;

на порушення п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України не зареєстровано податкові накладені за вказані періоди.

На підставі акту перевірки від 24.09.2019 року № 39/15-32-05-10/20992595 Головне управління ДПС в Одеській області прийняло наступні податкові повідомлення-рішення:

Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято наступні податкові-повідомлення рішення від 29.10.2019 року:

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 3474852,50 грн. (Т.1 а.с.42), у тому числі за основним зобов`язання 2779882 грн.;

№ про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податковим на прибуток на суму 1101607 грн. (Т.1 а.с.43);

№ про зменшення від`ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 33347 грн. (Т.1 а.с.45) по деклараціям за лютий 2017р., січень 2018р., березень 2018 року, вересень 2018р.;

№ про застосування штрафу за відсутність складання та реєстрації податкових накладних з ПДВ у сумі 1783324,48 грн. (Т.1 а.с.46);

№ яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 4402061,25 грн. (Т.1 а.с.45), у тому числі 3521649 грн. за основним зобов`язанням.

15.10.2019 року позивач звернувся до ГУ ДПС в Одеській області зі запереченнями щодо висновків перевірки (Т.1 а.с.77-80), у відповідь на що 24.10.2019 року за №2735/10/15-32-05-10-06 Головне управління залишило акт перевірки без змін (Т.1 а.с.81-85).

Не погоджуючись з актом перевірки від 24.09.2019 року № 39/15-32-05-10/20992595 та прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач 15.11.2019 року звернувся до ДПС України зі скаргою (Т.1 а.с.86-90).

Рішенням ДПС України від 09.01.2020 року №855/6/99-00-08-05-04-06 скаргу ВСФ «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ залишено без задоволення (Т.1 а.с.91-94).

Не погоджуючись із встановленими порушеннями, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України).

Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.21 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім НБУ), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до п. 75.1 ст.75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до положень п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. Не може бути предметом планової документальної перевірки питання дотримання платником податків принципу "витягнутої руки", крім випадків перевірки дотримання платником податків вимог підпунктів 140.5.4, 140.5.6 пункту 140.5 статті 140 цього Кодексу.

Порядок проведення документальної планової перевірки визначений ст.77 Податкового кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи) врегульовано Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704.

Згідно з пп.2.1, пп.2.2 п.2 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Аналіз спірних правовідносин дає підстави вважати, що правопорушення, виявлені контролюючим органом під час проведення перевірки, стосуються двох основних груп діяльності позивача, а саме віднесення паливних ресурсів до собівартості виконаних робіт по проводці КТ201, КТ203 ДТ903 як таке, що підприємство не використовує під час здійснення господарської діяльності (у тому числі з підстав невідповідності норм використання пального на окремих видах техніки, непідтвердження заявлених кількісних характеристик первинними документами), а також списання МТЦ без документального підтвердження їх фактичного використання.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС в Одеській області вважає, що позивачем допущено порушення пп. 44.1, 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПКУ,

Згідно до п. 44.1 ПКУ:

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 44.2 ПКУ:

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно до п.п. 134.1.1. ПКУ:

Об`єктом оподаткування є:

134.1.1. прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних Положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу

Перевіряючими в Акті перевірки було зазначено, що підприємством дійсно здійснювались роботи по будівництву (бурінню), ремонту, тампонажу свердловин та інших супутніх робіт, але встановити за даними регістрів бухгалтерського обліку ВСФ «Гідрогеосервіс» вартість матеріалів використаних в тій чи іншій роботі (послузі) не є можливим, оскільки рахунок бух обліку 23 «Виробництво» не ведеться, та встановити собівартість тієї чи іншої окремої роботи не є можливим».

Тобто, за відсутності рахунку 23 «Виробництво» перевіряючі не змогли підтвердити реальність проведення господарських операцій та обсяг використаних під час проведення цих операцій матеріалів, які згодом позивачем включені до обсягів собівартості (ДТ903).

Суд не може погодитися із вказаним висновком, оскільки:

по-перше, перевіряючі самостійно в Акті перевірки (аркуш 7) встановили, що лише рахунки класів 0-7 є обов`язковими для всіх підприємств;

по-друге, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Отже, реальність проведення господарських операцій підтверджується первинною документацію, а не формуванням необов`язкових рахунків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у спірний період здійснення господарських операцій опосередковано складанням первинної документації, наданої разом із позовною заявою: договори, реєстри та подорожні листи, таблиці залишків ПММ, Акти списання паливно-мастильних матеріалів, податкові накладні, кошториси та акти приймання-здачі виконаних робіт, довідки про вартість робіт, договори про виконання робіт за державні кошти, видаткові накладні, коригування, рахунки, оборотно-сальдові відомості по рахунку, акти звірки взаєморозрахунків).

При цьому, Акт перевірки не містить аналізу вказаної первинної документації в контексті визначення обґрунтованості включення сум до собівартості проведених робіт. Податковий орган обмежився аналізом 4 договорів, на прикладі яких дійшов висновку про не підтвердження реальності проведених операцій та включення сум витрат на проведення вказаних робіт до собівартості послуг. Вказаний порядок формування висновків суд не може вважати обґрунтованим. Суд додатково зауважує, що під час проведення перевірки платник податку не відмовлявся від надання первинної документації, а доказів зворотного відповідач не надав.

Акт перевірки містить твердження, що до складу собівартості реалізованих послуг ДТ903) включались суми собівартості, нібито, реалізованих виробничих запасів з кредиту рахунку 201, при фактичній відсутності реалізації таких запасів, та, нібито, реалізованого палива з кредиту рахунку 203, однак належного обґрунтування з цього приводу не надано.

Згідно з пунктом 138.2. статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема витрати (пп. 138.10.2.) на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Згідно з пунктом 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, платник податків має право на включення до складу витрат будь-яких витрати за умови їх понесення в межах господарської діяльності та при належному документальному підтвердженні відповідних витрат шляхом оформлення первинних документів відповідно до вимог законодавства.

Також, в пункті 3.1.1.1 Акту перевірки були наведені висновки щодо наявності, на думку ревізорів, недоліків Актів КБ2 та відсутність у відповідних договорах певних умов, які ревізори ДПС вважають необхідними по господарським взаємовідносинам Позивача з контрагентами та наводиться аналіз ревізорів відносно цих господарських взаємовідносин (зокрема щодо третіх осіб та дати актів).

Такий висновок перевіряючі обґрунтовували посиланням на Постанову КМУ від 01.08.2005 «Про затвердження загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві».

Проте, відповідно до преамбули цього нормативного акту, сфера його застосування:

«Ці Загальні умови відповідно до Цивільного кодексу України визначають порядок укладення та виконання договорів підряду на проведення робіт з нового будівництва, реконструкції будівель і споруд та технічного переоснащення діючих підприємстві! (далі - капітальне будівництво об`єктів), а також комплексів і видів робіт, пов`язаних із капітальним будівництвом об`єктів».

При цьому, за змістом наданих до суду Договорів капітального будівництва позивачем на користь третіх осіб (контрагентів) здійснено не було, а тому положення такого акту до спірних правовідносин застосовуватись не можуть.

За таких висновків суд вважає, що податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 3474852,50 грн., є протиправним та необґрунтованим, оскільки позивачем не допущено безпідставного зменшення податкового зобов`язання. Штрафні санкції у розмірі 694970,5 грн., встановлені до сплати у Податковому повідомленні-рішенні від 29.10.2019 №, є похідними від визначеного в ньому до сплати податку на прибуток. Неправомірність донарахування податку на прибуток тягне за собою недійсність нарахованих і штрафних санкцій, а також свідчить про відсутність необхідності коригування від`ємного значення податку на прибуток.

Також, суд звертає увагу, що згідно з пп.180.1.1 п.180.1 ст.180 Податкового кодексу України платником податку є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.

Суд встановив, що позивач та його контрагенти на момент здійснення вказаних господарських операцій були платниками ПДВ, на спростування вказаного податковим органом не надано доказів та немає таких посилань.

Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно з п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Відповідно до п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, відповідно до зазначених правових норм, з моменту списання коштів з банківського рахунка позивача або отримання ним робіт від контрагентів, що підтверджується податковими накладними, у нього виникло право на віднесення сум податку по операціях з цим контрагентом до складу свого податкового кредиту.

При цьому, факт виконання контрагентом позивача умов договору підтверджується наданими до суду первинними документами, що знаходяться в матеріалах справи.

Згідно з ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що позивач не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сум податку по операціях з контрагентами до складу свого податкового кредиту у випадку, коли він виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження його розміру.

Аналогічні висновки зазначені також Верховним Судом у Постанові від 06.02.2018 року у справі №804/4940/14, які, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховуються судом при розгляді справ в подібних правовідносинах щодо застосування норм права.

Пункт Акту перевірки 3.1.2.1. (податок на додану вартість) посилається на висновки п. 3.1.1.1 Акту перевірки як на підставу для висновків з порушення по ПДВ, щодо яких суд дійшов висновку про необґрунтованість.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Суд звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року, про порушення Україною статті 1 Першого протоколу у справі «Інтерсплав проти України». Так, у п.37 рішення вказується: «Заявник стверджував, що він сплачував податки відповідно до Закону і ці платежі перевірялись декілька разів державними органами. Він зазначив, що він не несе відповідальності за діяльність інших компаній, у яких він купував металевий брухт, ціна на який включала ПДВ. Обов`язок сплачувати це ПДВ покладався на ці компанії, а не на заявника. Заявник підкреслив, що він не мав ні компетенції, ні можливості контролювати господарську діяльність інших підприємств і ситуація, на яку посилається Уряд, вказує на незадовільну діяльність податкових органів, за які заявник не повинен нести відповідальність. Він далі підкреслював, що численні перевірки його діяльності які здійснювалися податковими органами, не виявили порушень, на підставі яких останні могли б ґрунтувати свої відмови». Відповідно до п.38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.01.2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки для отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онерїлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд звертає увагу також на той факт, що відповідачем не надано доказів на підтвердження нікчемності правочинів, вчинених між позивачем та його контрагентами. Відповідний факт, в силу ч.1 ст.204 ЦК України, яким встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, може бути встановлений лише судом, однак будь-яких рішень стосовно цього або посилань на такі рішення до суду не надано.

Додатково позивач обґрунтовує свою позицію Висновком експертизи по іншій судовій справі (№420/504/20) №225 від 10.03.2020 року, підстав для відхилення якого згідно вимог статті 108, 90 КАС України суд не убачає.

В частині правомірності висновків акту перевірки щодо відсутності реєстрації податкових накладних за період січень 2017 грудень 2018 суд зазначає, що визначення сум ПДВ, які податковий орган вважає позивач мав би сплатити, є необґрунтованими, про що судом вказано вище, а відповідно і реєструвати податкові накладні з ПДВ за кошти, що віднесені до собівартості виконаних робіт, не було необхідності.

З огляду на вказане суд дійшов висновку про необґрунтованість та протиправність податкових повідомлень-рішень, оскаржених позивачем.

Отже, порушень з боку позивача щодо ведення податкового та бухгалтерського обліку судом не встановлено, а господарські операції підтверджені наданою до суду первинною документацією, а тому позовні вимоги Виробничо-сервісної фірми «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У п. 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 року у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» визначено, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податного управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасовувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами для призначення податкових штрафів (санкцій), має саме податкове управління.

Відповідачем не доведена обґрунтованість та законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а відзив на позовну заяву відтворює законодавчі норми та зміст документів перевірки, не містить змістовних аргументів на противагу доводам позивача.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн. (Т.1 а.с.41).

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Виробничо-сервісної фірми «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ () суми сплаченого судового збору у розмірі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Виробничо-сервісної фірми «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ (; адреса: вул. Академіка Заболотного, 45, кв.2, м. Одеса, 65069) до Головного управління ДПС в Одеській області (, адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області.

Визнати протиправним та скасувати Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області.

Визнати протиправним та скасувати Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області.

Визнати протиправним та скасувати Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області.

Визнати протиправним та скасувати Податкове повідомлення-рішення від 29.10.2019р. № Головного управління ДПС у Одеській області.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Виробничо-сервісної фірми «Гідрогеосервіс» у вигляді ТОВ () суму сплаченого судового збору у розмірі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять) грн.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 02.10.2020 року.

Суддя М.М. Аракелян