Справа № 120/203/20-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2020-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/203/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

24 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Кузьменко Л.В. Совгири Д. І.

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області про стягнення 129 180,80 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, починаючи з 13 червня 2007 року до дня ухвалення рішення та 200 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що при звільнені з органів внутрішніх справ України відповідачем не здійснено повний розрахунок та виплату належних сум, а саме, надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05.12.2005 по 13.06.2007 в розмірі 15% від посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільнені з урахуванням відповідної надбавки.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме за період з 13.06.2007 по день фактичного розрахунку - 27.09.2019 року, в сумі 126 033,04 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, заявник покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відносини щодо виплати призначеної позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень регулюються Законом України "Про виконавче провадження" і положення ст.117 КЗпП до таких правовідносин застосуванню не підлягають, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.11.2018 р. у справі №810/451/17.

Крім того, відповідач звертає увагу на неспівмірність суми відшкодування та суми виплаченої надбавки.

Наведені обставини, на думку заявника, свідчать про неналежне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та постановлення незаконного судового рішення.

В апеляційній скарзі відповідач наводить приклади правової позиції Верховного Суду та апеляційних адміністративних судів у подібних справах, яка, на його думку, підтверджує правильність правової позиції відповідача у цій справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги і просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 30.11.1992 по 13.06.2007 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом УМВС України у Вінницькій області №132о/с від 05.12.2005 року позивача призначено на посаду оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України у Вінницькій області. Дана посада передбачає необхідність роботи із секретною інформацією.

Проте, з 05.12.2005 року і до дня звільнення позивача зі служби, - 13.06.2007 року, надбавка за роботу в умовах режимних обмежень йому не виплачувалась, що зумовило виплату одноразової грошової допомоги при звільненні та призначення пенсії із суми грошового забезпечення без урахування даної надбавки.

У березні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в Ленінський районний суду м.Вінниці з позовом до ГУ МВС України у Вінницькій області та ГУ ПФУ у Вінницькій області ( справа № 2-2582/10) про зобов`язання ГУ МВС у Вінницькій області включити до його грошового забезпечення 15% надбавку до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, а ГУ ПФУ перерахувати призначену йому пенсію з урахуванням надбавки.

Рішенням Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.07.2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 жовтня 2010 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2010 року у прийнятті касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення судів попередніх інстанцій у справі №2-2582/10, відмовленою.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, в якому з урахуванням уточнень просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невидання наказу про допуск з 5 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та встановлення йому з 5 грудня 2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15 % посадового окладу;

зобов`язати Управління МВС внести до грошового атестата щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 5 грудня 2005 року по травень 2007 року в розмірі 15% його посадового окладу, провести розрахунок грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням даної надбавки та видати позивачу довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки із урахуванням 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 5 грудня 2005 року по травень 2007 року;

стягнути з Управління МВС суму невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 5 грудня 2005 року по травень 2007 року у розмірі 628,58 грн. з урахуванням індексу інфляції та витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року у справі №802/74/15-а позов ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання стягнути невиплачену надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 по травень 2007 в сумі 294,97 гривень та видати довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки із урахуванням 15% надбавки від посадового окладу в умовах режимних обмежень залишено без задоволення.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України 15 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо невидання наказу про допуск ОСОБА_1 з 05 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та встановлення з 05.12.2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу ОСОБА_1 ; зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області провести розрахунок та виплату ОСОБА_1 невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки; зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу; зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області видати ОСОБА_1 довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки з урахування 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року скасовано в частині зобов`язання Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу та стягнення на користь ОСОБА_1 14200 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. Прийнято в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу нову постанову, якою стягнуто на користь ОСОБА_1 9000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. В решті рішення залишено без змін.

28.03.2019 на підставі виконавчих листів у справі №802/74/15-а, виданих 20.03.2019, відкрито виконавчі провадження №58740093 та №58739682.

Наказом за №7 від 24.09.2019 вказано здійснити виплату надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року.

Згідно платіжного доручення №27 від 27.09.2019 позивачу виплачено 463,28 грн. на виконання рішення суду.

З огляду на те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні , та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 3160 робочих днів, позивач звернувся в суд з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 129180,80 грн. та відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідача.

Відтак, предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою сум заробітної плати (надбавки за роботу в умовах режимних обмежень) в період проходження служби, та неврахування цих сум до розрахунку пенсійного забезпечення.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічну правову позицію було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У справі, яка розглядається, позивач, у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено судовим рішенням, просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати грошових коштів при звільненні.

При цьому відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем нарахованої щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу 27 вересня 2019 року, а також застосовано наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач вважає порушеним своє право на отримання відшкодування за затримку належних йому грошових коштів на підставі статті 117 КЗпП України.

Таким чином, оскільки відповідачем при звільненні позивача не були виплачені всі належні йому суми, зокрема, не нараховано та не виплачено надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Матеріалами справи підтверджено і не оспорюється сторонами, грошове забезпечення ОСОБА_1 у квітні-травні 2007 року (39 робочих днів) становило 797,20 грн., відтак, суд правильно визначив середньоденний заробіток позивача -40,88 грн. та кількість днів затримки розрахунку -3083 робочих дні .

У підсумку, сума відшкодування за затримку розрахунку правильно визначена в розмірі 126 033,04 грн. (40,88х3083).

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року (463,28 грн.) розрахована судом сума відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку (126 033,04 грн.) не можна вважатись співмірною, оскільки така в декілька сотень разів перевищує суму виплаченої надбавки.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із розміром місячного грошового забезпечення позивача (близько 2,4%), обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати та дії позивача в частині реалізації права на судовий захист, а також тривалість судового вирішення спору.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Оцінюючи в сукупності викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, в сумі 20 000 грн., що буде справедливою сатисфакцією у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про непоширення приписів ст.117 КЗпП України на правовідносини, що виникли, у зв`язку із наявністю судового рішення, є помилковими.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частина 4 ст.317 КАС України передбачає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак не надав належної оцінки обставинам справи, а тому оскаржене рішення суду слід змінити, змінивши його мотивувальну та резолютивну частину наведеними мотивами часткового задоволення адміністративного позову.

В решті рішення не оскаржено, а відтак його законність та обґрунтованість не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року в частині стягнення з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 суми відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити, зменшивши суму стягнення до 20 000 (двадцять тисяч) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 29 вересня 2020 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Кузьменко Л.В. Совгира Д. І.