Справа № 160/9991/20
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року Справа № 160/9991/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняПіскун Я.В.
представника позивача представника відповідача ОСОБА_1, Константинова О.М, Кравченко А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому спросить:
визнати протиправною бездіяльність ГУ МВС України в Дніпропетровській області що не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувальну відпустку 2014-2015 років;
зобов`язати ГУ МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачу вальної відпустки у 2014-2015 році з урахуванням інфляції в сумі 6788,98 грн.;
зобов`язати ГУ МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку на весь період затримки не виплати компенсації за невикористану відпустку з 28.01.2019 року по 16.06.2019 року з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів у розмірі 74 316,41 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 19.05.2014 року по 28.01.2015 року походив службу на посаді міліціонера у відповідача. 28.01.2015 року позивач звільнився за власним бажанням. Розмір відпустки позивача за відпрацьований час становить у 2014 році - 18 днів, а у 2015 році - 2 днів. Відповідач під час звільнення не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну чергову оплачувальну відпустку 2014-2015 років. Також позивач посилається на норми Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на підтвердження права на компенсацію частини невикористаної щорічної основної відпустки.
Ухвалою суду від 21.08.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Наказом відповідача від 26.02.2020 року № 1 о/с внесено зміни до пункту наказу ГУМВС від 28.01.2015 року № 26 о/с в частині звільнення позивача, а саме: абзац «невикористана частина чергової відпустки за 2015 рік складає дві доби» - виключено. Наказ відповідача від 26.02.2020 року № 1 о/с є чинним та не скасовано у встановленому законодавством порядку. Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на спірні правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки пунктом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище закону України передбачено, що дія цього закону поширюється, зокрема, на інші утворені відповідно до Законів України військові формування та правоохоронні органи спеціального призначення. При цьому позивач проходив службу у батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівське» ГУМВС, що не є органом спеціального призначення.
Ухвалою суду від 30.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в той самий день згідно згоди всіх учасників справи.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та повідомив суд про те, що визнає відсутність свого права на відпустку у 2015 року.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, які вказані у відзиві на позовну заяву.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції), зокрема, у батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівське» ГУМВС, що підтверджується копією наказу відповідача від 19.05.2014 року № 130 о/с, яка міститься у матеріалах справи.
Наказом відповідача від 28.01.2015 року № 26 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням з 28.01.2015 року; невикористана частина чергової відпустки за 2015 рік становить 2 доби.
Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 26.02.2020 року № 1 о/с «по особовому складу» внесено зміни до наказу від 28.01.2015 року № 26 о/с, а саме: виключено з наказу фразу «невикористана частина чергової відпустки за 2015 рік складає 2 доби».
Компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2014 рік та за 2015 рік позивачу виплачено не було.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 2 статті 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що на момент виникнення спірні правовідносини між сторонами були врегульованими Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (далі постанова №114), та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яка затверджена наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 (далі - наказ № 499).
Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про міліцію» форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Відповідно до пункту 49 постанови №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року (п.52 постанови №114).
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства (п.56 постанови №114).
Відповідно до п.1.5 наказу № 499 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.
Грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право (п.1.12 наказу № 499).
Таким чином, відповідно до вимог Закону України «Про міліцію» та постанови №114, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу, зокрема, стосовно порядку та умов надання відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає і Верховний Суд у постанові від 27.08.2020 року у справі № 804/871/16.
У наказі про звільнення позивача від 28.01.2015 року № 26 о/с з урахування внесених до нього змін не визначено кількість днів невикористаної відпустки.
При цьому, суд зазначає, що позивач у встановленому порядку наказ про звільнення від 28.01.2015 року № 26 о/с та наказ від 26.02.2020 року № 1 о/с, які є актами індивідуальної дії та на підставі яких проводиться виплата коштів, не оскаржив, доказів протилежного суду не надано.
Суд доходить до висновку про те, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат.
Посилання позивача на норми КЗпП України, зокрема, на ч.1 ст. 83 КЗпП України, та на норми Закону України «Про відпустки» у спірних правовідносинах є безпідставним, оскільки норми Закону України «Про міліцію», постанови № 114 та наказу № 499 є спеціальними законодавчими актами, які регулюють, зокрема, порядок та умов надання відпустки, грошової компенсації за невикористану відпустку і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення працівників органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо) та правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27.08.2020 року у справі № 804/871/16.
Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України.
Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на спірні правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки пунктом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище закону України передбачено, що дія цього закону поширюється, зокрема, на інші утворені відповідно до Законів України військові формування та правоохоронні органи спеціального призначення. При цьому позивач проходив службу у батальйоні патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівське» ГУМВС, що не є органом спеціального призначення.
За вказаних обставин позовні вимоги та похідні позовні вимоги не є обгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
У відповідності до вимог статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 30 вересня 2020 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 30.09.2020 року

Помічник судді Лісна А.М.