Справа № 280/4857/20
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Справа № 280/4857/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.166 )

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

20.07.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд скасувати в повному обсязі податкові повідомлення-рішення від 26.05.2020:

- №0026537/38-5605-0832 в сумі 89422,86 грн. За формою Ф за податковий період 2016 р.;

- №0026537/39-5605-0832 в сумі 124412 грн. За формою Ф за податковий період 2017 р.;

- №0026537/40-5605-0832 в сумі 144966,66 грн. За формою Ф за податковий період 2018 р.;

- №0-0832 в сумі 151479,49 грн. За формою Ф за податковий період 2019 р. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, прийняте відповідачем.

Ухвалою суду від 22.07.2020 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 03.08.2020 відкрито провадження в адміністративній справі №280/4857/20 за правилами спрощеного позовного провадження, призначене судове засідання по справі на 04.09.2020 з повідомленням (викликом сторін).

Ухвалою суду від 04.09.2020 розгляд справи відкладено до 17.09.2020.

Протокольною ухвалою від 17.09.2020 розгляд справи відкладено до 01.10.2020.

29.09.2020 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку письмового провадження без участі представника (вх.№45504).

Позивач у судове засідання не з`явився, надіслане поштове вкладення з судовою повісткою на 01.10.2020 повернулось на адресу суду з зазначенням про закінчення терміну зберігання.

Зважаючи на викладене та враховуючи скорочені терміни розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження та винесення рішення по справі.

На підставі вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позовні вимоги викладено в уточненій позовній заяві від 29.07.2020 (вх.№34747 від 30.07.2020). Зокрема зазначено, що позивач є власником нежитлової будівлі. Оскільки будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є об`єктом оподаткування у розумінні пп. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, а належна позивачу нежитлова будівля, у свою чергу, за своїми характеристиками та цільовим використанням відповідає категорії будівель промисловості, у відповідача були відсутні законні підстави для визначення позивачу суми податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». Крім того вказано, що відповідно до рішення 4 сесії Мелітопольської міської ради Запорізької області VII скликання № 2/6 від 29.01.2016 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості на території м. Мелітополя, на 2016 рік та втрату чинності рішення 66 сесії Мелітопольської міської ради Запорізької області VI скликання від 29.05.2015 №2/6 "Про затвердження Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості" міською радою встановлено на території міста Мелітополя податок на нерухоме майно на 2016 рік. При цьому, бюджетний період для всіх бюджетів становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, бюджетним періодом, в якому починає застосовуватися податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є 2017 рік. Отже, оскільки податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, був запроваджений у м. Мелітополі пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, позивач, з посиланням на норми Податкового та Бюджетного кодексу, вказує на протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на неможливість зміни елемента податку пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Враховуючи вищенаведене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та скасувати оскаржувані податкові повідомлення-рішення у повному обсязі.

Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву від 25.08.2020 (вх.№40163 від 31.08.2020). Свою позицію відповідач обґрунтовує з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у рішенні від 17.02.2020 по справі №820/3556/17, згідно якого застосування пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Відповідач вважає помилковими доводи позивача стосовно поширення пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України до власника нерухомості ОСОБА_1 , оскільки остання не зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що виключає можливість здійснення позивачем діяльності, що відноситься до видів промислового виробництва. Також зазначено, що до «будівель промисловості» належать не тільки будівлі з відповідною класифікацією у технічній документації на об`єкт нерухомості, але і ті, що безпосередньо належать підприємствам. Правомірність нарахування податку за 2016 рік роз`яснено з посиланням на практику Верховного Суду з вказаного питання, викладену у постанові від 06.11.2018 по справі №808/144/18, від 08.05.2018 по справі №819/1605/17. Враховуючи викладене, зазначено про прийняття оскаржуваних рішень в межах строків, передбачених податковим законодавством. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 5185,7 кв.м., основною площею 4616,9 кв.м.

На земельній ділянці площею 1.1986 га, кадастровий номер :02:006:0199 розташована нежитлова будівля, літ.А-1/2, каркасно-залізні збірно-залізобетонні панелі.

Вказане підтверджується долученими до матеріалів справи копіями договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 21.03.2016; актом прийому-передачі нерухомого майна (а.с.20-26).

26.05.2020, на підставі даних ДФС України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , Головним управлінням ДФС у Запорізькій області прийнято податкові повідомлення-рішення (а.с.12-19):

№ 0026537/38-5605-0832 (форма «Ф») від 26.05.2020 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 89 422,86 грн.;

№ 0026537/39-5605-0832 (форма «Ф») від 26.05.2020 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 124 412,00 грн.;

№ 0026537/40-5605-0832 (форма «Ф») від 26.05.2020 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 144 966,66 грн.;

№ 0-0832 (форма «Ф») від 26.05.2020 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік на суму 151 479,48 грн.

Не погодившись з прийнятими контролюючим органом рішеннями, позивач звернулась до суду з позовом про їх скасування.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (далі Податковий кодекс України).

Відповідно до пункту 6.1 статті 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 16.1 статті 16 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

01.01.2015 набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи, яким викладено статтю 266 Податкового кодексу України у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В позовній заяві позивач стверджує про протиправність оскаржуваних рішень, оскільки належна їй на праві власності нежитлова будівля за своїми характеристиками та цільовим використанням відповідає категорії будівель промисловості.

Аргументуючи позицію правомірності оскаржуваних рішень, відповідач зазначає наступне:

- позивач не надав доказу приналежності належних їй об`єктів нерухомості до будівлі промисловості;

- поняття «будівлі промисловості» відноситься не тільки до будівель з відповідною класифікацією у технічній документації на об`єкт нерухомості, а і належать підприємству;

- позивач не здійснює діяльність, що відноситься до видів промислового виробництва.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

Тож, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Вирішуючи в межах цієї конкретної справи питання правомірності визначення податкового зобов`язання, з огляду на всі фактичні обставини даної справи, враховуючи положення Основного Закону, зокрема статті 13 Конституції України: «Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству»; статті 67 Конституції України, «Кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом», а також дотримання відповідачем положень Податкового кодексу України в частині його повноважень та функцій, суд визнає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем відповідно до чинного законодавства, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Баланс інтересів у спірних правовідносинах досягнутий шляхом реалізації відповідачем норм права при визначенні податкового зобов`язання позивачу без свавільного втручання та без покладення надмірного тягара.

Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вказаний правовий висновок сформульовано колегією суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за результатом перегляду постанови від 17.02.2020 по справі №820/3556/17.

В подальшому вказаний висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 16 квітня 2020 року у справі №810/1011/18, від 30 березня 2020 року у справі №814/1469/18, від 12 березня 2020 року у справі №2240/2385/18, від 06 квітня 2020 року у справі №420/879/19.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази приналежності об`єктів нерухомості позивача до будівель промисловості, згідно коду класифікації об`єкту нерухомості 1251, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Надана в якості доказу копія технічного паспорту на будівлі та споруди по АДРЕСА_2 не містить зазначення коду класифікації об`єкту нерухомості, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (а.с.27-42).

Однак вирішальним для вирішення справи є те, що ОСОБА_1 не надала належних доказів використання нею належної на праві власності нежитлової будівлі за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

З приводу посилань позивача на невідповідність вимогам податкового законодавства спірного податкового повідомлення-рішення 0026537/38-5605-0832 (форма «Ф») від 26.05.2020 з огляду на те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік був запроваджений у м. Мелітополі пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, що є порушенням податкового та бюджетного законодавства, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на 2016 рік Мелітопольська міська рада Запорізької області рішенням №2/6 від 29.01.2016 встановила податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості та для об`єктів житлової нерухомості та для об`єктів нежитлової нерухомості на території м. Мелітополя, яким встановлена ставка 0,74125% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. м бази оподаткування із застосуванням зонального коефіцієнту (а.с.43-45).

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України вказано, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII) установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України (пункт 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VIII).

З наведеного вбачається, що у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, що свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Вказана позиція кореспондується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.11.2018 по справі №808/144/18.

Таким чином, при нарахуванні позивачу податкового зобов`язання за 2016 рік, контролюючий орган діяв у межах та у спосіб, визначений законодавством.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

За таких обставин, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що, відповідно, не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.166 ) про скасування податкових повідомлень-рішень, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 01.10.2020.

Суддя І.В.Садовий