Справа № 806/5681/14
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/5681/14

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черноліхов Сергій Вікторович

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

23 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

представника відповідача (Міністерства юстиції України): Іванова Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Служби безпеки України та Міністерства юстиції України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року (складене 21 січня 2020 року у м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Служби безпеки України та Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1, 2) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач 18.12.2014 звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Голови Служби безпеки України № 10/12-ос від 23.10.2014 у частині зарахування його в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади";

- зобов`язати відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" та виключення таких відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення цього Закону.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Голови Служби безпеки України № 10/12ос від 23.10.2014 у частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".

Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", відомості про ОСОБА_1 , щодо якого застосовано заборону, передбачену частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом Службою безпеки України вказано, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що оскаржуваний наказ Голови СБУ від 23.10.2014 10/12-ос у частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління СБУ у Донецькій області було видано на виконання Закону, який набрав чинності 16.10.2014 та містить норми прямої дії, які підлягають безумовному виконанню.

Крім того, оскаржуваний наказ щодо звільнення ОСОБА_1 з посади був підписаний Головою СБУ 23.10.2014, а учасником бойових дій ОСОБА_1 став 13.07.2015. Відтак, звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника СБУ в Донецькій області передувало присвоєнню йому статусу учасника бойових дій, тому заборони передбачені частинами 3 та 4 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" не застосовуються до позивача.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Міністерство юстиції вказало, що у період визначений ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" ОСОБА_1 обіймав сукупно не менше одного року, а саме 1265 днів посаду заступника начальника управління СБУ у Житомирській області, що відповідає критерію здійснення очищення влади (люстрації), передбаченої п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" (заступник керівника територіального (регіонального) органу Служби безпеки України в області).

Отже, ОСОБА_1 відповідає критерію здійснення очищення влади, передбаченому п.4 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади".

Також, посилаючись на судову практику вказує, що люстрація як законодавче обмеження за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожненою з нею.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Служби безпеки України вказавши, що обмеження передбачені Законом України "Про очищення влади" мали бути застосовані лише до осіб які своїми рішеннями діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню) спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України.

Також позивач вказує на те, що підставою задоволення позову було недоведеність дотримання відповідачем основоположних принципів очищення влади.

Однак зміст апеляційної скарги відповідача 1 свідчить, що на думку останнього, лише участь позивача в антитерористичній операції спонукала суд задовольнити позов.

Водночас відповідач 1 акцентує на тому, що статус учасника бойових дій позивач отримав лише через 10 місяців після прийняття головою СБУ наказу №10-12-оск від 23.10.2014, а саме 13.07.2015, однак, наведене твердження відповідача 1 є хибним. 13.07.2015 ОСОБА_1 отримав посвідчення учасника бойових дій, однак учасником бойових дій він фактично став раніше.

Разом із відзивом позивачем подано клопотання про доручення довідки №384 від 28.07.2016 виданої Управлінням Служби безпеки України в Донецькій області.

Також позивачем заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України позивач вказав, що застосування люстрації до особи яка багато років забезпечувала державну безпеку України без жодних підстав для висновку про вчинення такою особою протиправних дій є протиправною та суперечить конституційному принципу верховенства права, необхідність дотримання якого, у тому числі, прямо передбачається в ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

В той же час позивачем зазначено, що установивши, що до позивача було незаконно застосовано заборону передбачену Законом України "Про очищення влади" суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність покладення на Міністерство юстиції України обов`язку щодо вилучення відповідних відомостей про позивача з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

20.05.2020 до суду надійшло клопотання Міністерства юстиції України про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантинних заходів та призначити справу до розгляду на інший день, але не раніше закінчення карантину в Україні.

Враховуючи положення ст. 30 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення", ст. 11 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", п. 2 ч. 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короно вірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 № 530-IX, керуючись постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 та рекомендації Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 про запровадження особливого режиму роботи судів на період проведення карантинних заходів, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, колегія суддів дійшла висновку про відкладення розгляду справи на іншу дату.

22.09.2020 та 23.09.20 до суду надійшли клопотання представника Служби безпеки України та Кучерука М. М. про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача 2 (Мінюсту України) в судовому засіданні підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив суд задовольнити її повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

ОСОБА_1 з 1995 року проходив військову службу в органах Служби безпеки України на посадах різного рівня.

З 07.09.2010 по 18.03.2014 був заступником начальника Управління СБ України в Житомирській області, а з 07.10.2014 - першим заступником начальника Управління СБ України в Донецькій області.

23.10.2014 наказом Голови Служби безпеки України № 10/12-ос ОСОБА_1 зараховано в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області з 23.10.2014 до 23.01.2015. В наказі зазначено, що він виданий відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади".

Також до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", внесено відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Не погоджуючись з наказом № 10/12-ос та внесенням відомостей до реєстру позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених Законом України "Про очищення влади", що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного наказу у частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", що є достатньою і самостійною підставою для його скасування та зобов`язання Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", відомості про ОСОБА_1 , щодо якого застосовано заборону, передбачену ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII).

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 1 Закону №1682-VII).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

За нормами ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

З огляду на наведене, застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.3 Закону № 1682-VII, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII, продовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний наказ видано в силу самого лише факту зайняття позивачем посади заступника начальника Управління Служби безпеки України в Житомирській області на підставі вищезгаданих норм Закону України "Про очищення влади".

Згідно ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 1, ч. 1, 2, 4, 6 ст. 43 Основного Закону України, Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 62 Конституції України вказано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.

Такими гарантіями, передусім, має бути презумпція невинуватості (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі "Любох проти Польщі").

У проміжному Висновку від 16.12.2014 № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13.10.2009).

З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача проведено на підставі до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади". При цьому будь-яких доказів щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15.12.2017).

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому зв`язку, Європейський Суд з прав людини у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі №817/3431/14. У цьому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2020 у справі № 815/2820/15.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 1 - Службою безпеки України не надано доказів належності ОСОБА_1 до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, на час роботи позивача на посаді заступника начальника Управління Служби безпеки України в Житомирській області не існувало законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаної ним посади, а відтак та в силу положень статті 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу у даному конкретному випадку Службою безпеки України не доведено правомірності застосування до позивача процедур, передбачених Законом № 1682-VII, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного наказу у частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади".

За таких обставин, оскаржуваний наказ у частині зарахування ОСОБА_1 в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про ОСОБА_1 , щодо якого застосовано заборону, передбачену ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст.7 Закону № 1682-VII, відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", затвердженого наказом Мністерства юстиції України від 16.10.2014 № 1704/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 за № 1280/26057 (далі - Положення), внесенню до Реєстру підлягають відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", є надходження до Реєстратора:

обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України "Про очищення влади", від органу, який проводив перевірку;

відповідного судового рішення, яке набрало законної сили;

відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру;

інші випадки, визначені законом.

Наведеними правовими нормами чітко визначено порядок вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади", а саме: такі відомості вилучаються Реєстратором на підставі відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Як встановлено судом, у зв`язку з прийняттям 23.10.2014 Головою Служби безпеки України наказу № 10/12-ос до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", внесено відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону № 1682-VII.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку визнання протиправним і скасування наказу Голови Служби безпеки України № 10/12-ос від 23.10.2014, яким ОСОБА_1 зараховано в розпорядження начальника управління Служби безпеки України в Донецькій області колегія суддів вважає, що з метою належного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", відомості про ОСОБА_1 , щодо якого застосовано заборону, передбачену частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що твердження відповідачів про те, що ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій лише через 10 місяців після прийняття Головою СБУ наказу №10-12-оск від 23.10.2014, а саме 13.07.2015 не спростовують вищевикладених висновків суду.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Служби безпеки України та Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 30 вересня 2020 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.