Справа № 460/2967/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 рокуСправа № 460/2967/20 пров. № А/857/8464/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Кушнерика М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року (суддя Махаринець Д.Є., м.Рівне, повний текст складено 22 червня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.30-31) просив:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії від 16.03.2020 №3502-3803/Д-02/8-1700/20 (далі Лист-1) та 04.05.2020 №1700-0301-8/10528 (далі Лист-2);

зобов`язати ГУПФ призначити та виплачувати пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон №1789-XII) (в редакції, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру»» (далі Закон №2663-III) з 23.04.2020 в період роботи без обмеження її максимальним розміром, виходячи з розміру 90 відсотків від суми щомісячного заробітку, з урахуванням довідок про складові заробітної плати прокуратури Рівненської області (далі Прокуратура) з дня звернення, тобто з 23.04.2020, і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовими рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги вказує, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) через відсутність на день звернення вислуги років передбаченої частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII не менше 24 роки 6 місяців. Крім того, судом першої інстанції не враховано доводи відповідача щодо призначення пенсії за вислугу років без обмеження її максимального розміру, оскільки на законодавчому рівні дане питання врегульоване та встановлено максимальний розмір пенсії, що підлягає до виплати.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 86 Закону №1697-VII збільшено стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789-XII, у редакції Закону №2663-III з 20 років до 24 років 6 місяців, що є звуженням його прав у розумінні Конституції України. Тому з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача цей суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач 28.02.2020 та 23.04.2020 звертався до відповідача із заявами щодо визначення права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону №1789-XII та призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону №1697-VII.

У відповідь на вказані звернення ГУПФ, 16.03.2020 та 04.05.2020 Листами-1, 2 відповідно повідомило позивача про те, що 14.10.2014 Верховна Рада України прийняла Закон №1697-VII, з набранням чинності яким втратив чинність Закон №1789-XII, крім положень частини третьої, четвертої, шостої та одинадцятої зазначеної статті 50-1 Закону №1789-XII. Водночас, пунктом 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі Закон №213-VIII) передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Враховуючи викладене, з часу набрання чинності Закону №1697-VII (15.07.2015), немає законних підстав для застосування, зокрема положень частини першої статті 50-1 Закону №1789-XII для призначення пенсії за вислугу років.

Також зазначено, що згідно з поданими документами, на дату звернення 28.02.2020 вислуга років становить 20 років 9 місяців 18 днів, а станом на 23.04.2020 вислуга років позивача становить 21 рік 21 день (зараховано по 31.03.2020), в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 17 років 8 місяців 3 дні. Оскільки на день звернення (23.04.2020) у позивача відсутня необхідна вислуга років для призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону №1697-VII (24 роки 6 місяців) тому йому відмовлено у призначенні даного виду пенсії (а.с.23-24, 35-36).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Закону №1697-VII, який набрав чинності з 15.07.2015, визнано таким, що втратив чинність Закон №1789-ХІІ.

Отже на час, звернення позивача до відповідача з заявами про призначення пенсії за вислугу років (28.02.2020, 23.04.2020) діяв Закон №1697-VII.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

З матеріалів справи видно, що на час останнього звернення за призначенням пенсії за вислугу років (23.04.2020) вислуга позивача становила 21 рік 21 день, стаж на посадах прокурорів 17 років 8 місяців і 3 дні. Всього страховий стаж з урахуванням перетину періодів відповідно до витягу із ІКІС ПФУ: підсистема призначення та виплати пенсії станом на 23.04.2020 становить 23 роки 7 місяців 2 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону №1697-VII (немає необхідної кількості вислуги років (24 роки 6 місяців)) (а.с.37).

Необхідно зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (лютий, квітень 2020 року).

З доводів заявленого позову та висновків суду першої інстанції вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач та суд пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, і прямо суперечить положенням Конституції України.

При цьому, редакція статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-III), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, проіснувала до 01.10.2011.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ).

Отже, враховуючи вказані норми, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів ПФУ з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше).

За встановлених у цій справі обставин позивач у період часу з 26.07.2001 по 01.10.2011 не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №211/5697/16-а, 10 травня 2018 року у справі №358/1830/16-а, 10 жовтня 2019 року у справі №265/3516/17 та 4 грудня 2019 року у справі №747/559/17, 18 березня 2020 року у справі №310/7064/16-а.

Відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

За правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» (№43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач ще не набув права на призначення пенсії за вислугу років, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про необхідність задоволення позову у спосіб, що заявлений позивачем.

Щодо інших позовних вимоги у справі, слід зазначити, що вони є похідними від вимоги про призначення пенсії у задоволені якої слід відмовити, а отже і вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову та прийняття до уваги наведених у позові доводів, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 1 жовтня 2020 року.