Справа № 640/20026/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року м. Київ № 640/20026/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправними і незаконними дії відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не нарахування і не виплати позивачу пенсії з серпня 2016 року по серпень 2020 року, а саме: за 2016 рік - 42805,20 грн., за 2017 рік - 107356,90 грн., за 2018 рік - 139815,12 грн., за 2019 рік - 158930,92 грн., за 2020 р - 108730,52 грн.;

- покласти відповідальність на керівництво Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва за подання даних ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в списках осіб, яким (згідно законів України) може бути припинена пенсія;

- зобов`язати відповідача провести з 01.18.2016 по 01.08.2020 р перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії, а саме : за 2016 рік - 42805,20 грн., за 2017 рік - 107356,90 грн., за 2018 рік - 139815,12 грн., за 2019 рік - 158930,92 грн., за 2020 р - 108730,52 грн Всього : 557638,66 грн., з виплатою сум, що встановлює заборгованість за один місяць негайно: 13606,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації позивач перебуває на обліку, як тимчасово переміщена особа, оскільки на території первинної реєстрації виникли обставини, зазначені в частині першій статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». У зв`язку з цим виплата пенсій була переведена до м. Києва, де прикріплена як внутрішньому переселенцю, проте Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не виплачується пенсія з 2016 року, що порушує права позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до списку внутрішньо переміщених осіб, позивач не мешкає за фактичним місцем проживання, а тому відсутні підстави для поновлення виплати пенсії позивачу.

Разом з тим, відповідач у відзиві зазначив, що виплати пенсії позивачу поновлено, проте, заборгованість буде виплачена після прийняття Кабінетом Міністрів України порядку виплати окремих соціальних виплат.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер за віком, знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Солом`янського району м. Києва з 16 серпня 2016 року, як внутрішньо переміщена особа згідно довідки внутрішньо переміщеної особи.

В Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва позивач прибув з Черкащини, де перебував на обліку з 03 жовтня 2014 року до 01 серпня 2016 року, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується Розпорядженням від 16 жовтня 2014 року №600346 про нарахування пенсії УПФУ в м. Черкаси.

У зв`язку з переїздом до Києва позивач 16 серпня 2016 року звернувся до Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва про взяття його на облік і про перерахування пенсії на картковий рахунок Ощадбанку. Для зарахування пенсії на картковий рахунок позивач надав договір з Ощадбанком та заяву. Надав довідку ВПО від 16 серпня 2016 року за №, яку видано Управлінням праці та соціального захисту населення Солом`янської РДА в обмін на довідку ВПО від 24 листопада 2014 року за №102000826, яка видана в м. Черкаси уповноваженим суб`єктом.

Супровідним листом УПФУ міста Черкаси повідомило позивача, що пенсія останньому нарахована до 31 липня 2016 року включно.

Крім того 22 вересня 2016 року Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва отримало атестат від Управління ПФУ в м. Черкасах з означенням нарахованих сум і їх перерахунку на картковий рахунок в ТВБВ №10024/0136 філії - Чернігівського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Згідно витягу з рішення комісії Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації «Про призначення, відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» пенсія була призначена / відновлена 31 серпня 2016 року.

Розпорядженням №81560 Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва від 10 жовтня 2016 року призначено виплати пенсію в розмірі 8555,19 грн, починаючи з 01 серпня 2016 року.

В протоколі Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва від 12 жовтня 2016 року визначено, що виплати будуть здійснені у спосіб 2 (на картковий рахунок № НОМЕР_1 ) в 11 місяці. Сума нарахувань за серпень, вересень і жовтень (3 місяці) склала 25665,57 грн. Віза інспектора накладена. Проте, як вказує позивач, пенсія на картку Ощадбанку не надійшла.

Позивач 15 липня 2020 року звернувся через свого представника до Пенсійного фонду через Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва з заявою щодо причин не переведення заборгованості по пенсійним виплатам своєчасно і щодо сум накопиченої заборгованості по пенсійним виплатам.

У відповідь Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 28 липня 2020 року №16594-18775/Є-02/8-2600/20 повідомило позивача, що виплата пенсії припинена 01 листопада 2016 року і, що для поновлення виплати пенсії необхідно надати відповідну заяву.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі по тексту - Закон України №1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною першою статті 4 Закону України №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону України №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України №1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже правовим актом, яким зокрема визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України №1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Частиною першою статті 49 Закону України №1058 визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону України №1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України №1058. Доказів прийняття відповідного рішення про припинення виплати позивачу пенсії відповідачем до суду не надано.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Отже, не виплачуючи позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», зокрема, пункт 15 викладено в наступній редакції: «Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.» Наразі такого окремого порядку не існує.

Так, за змістом конституційних норм (статей 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено судом під час розгляду справи, право на отримання позивачем пенсії відповідачем не заперечується, однак зазначене право було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законам України. Таким чином, право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено.

За таких обставин, враховуючи відсутність факту прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку про відсутність у пенсійного органу правових підстав для невиплати позивачу пенсії.

З листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28 липня 2020 року та відзиву на позовну заяву встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена з 01 листопада 2016 року.

В той же час, позивачем зазначено, що пенсія фактично не виплачена, хоч і призначена, з 01 серпня 2016 року, відповідачем жодного доказу в спростування даного факту не надано.

Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язати відновити виплату пенсії позивачу з дня припинення, а саме з 01 серпня 2016 року та виплатити її за весь цей період.

В той же час, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 557638,66 грн., обрахованої самим позивачем (представником позивача), суд зазначає наступне.

Вирішення питань що призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду України, в той же час, розрахунок пенсії відбувається на підставі документів, які надаються до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві уповноваженими органами, які наділені повноваженнями видавати відповідні довідки, а тому такі повноваження є дискреційними повноваження, і суд не може своїм рішенням підміняти рішення органів державної влади.

Враховуючи вищенаведене позовні вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 557638,66 грн., обрахованої самим позивачем (представником позивача), задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки даним судовим рішенням відмовлено в задоволенні позовної про стягнення конкретної суми заборгованості, суд вважає за неможливе звернути до негайного виконання дане рішення суду в частині виплати пенсії позивачу у межах суми стягнення за один місяць.

Також щодо позовної вимоги про покладення відповідальності на керівництво Управління ПФУ Солом`янського району м. Києва за подання даних ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в списках осіб, яким (згідно законів України) може бути припинена пенсія, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Враховуючи положення вищенаведеної статті Окружний адміністративний суд міста Києва позбавлений можливості покладати відповідальність за певні дії, рішення або бездіяльність керівників суб`єктів владних повноважень, оскільки такі дії суперечать частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2016 року по серпень 2020 року протиправною.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 серпня 2016 року по серпень 2020 року.

4. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко