Справа № 640/17993/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування рішень та вимог, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києва (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просив визнати протиправними та скасувати:

- рішення № від 12 вересня 2018 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та застосування штрафних санкцій на суму 170,00 грн.;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року №Ф-269 на суму 54 448,50 грн.;

- рішення від 12 вересня 2018 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та застосування штрафних санкцій на суму 16 334,55 грн.;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 жовтня 2018 року №Ф-193777-17 на суму 70 953,05 грн.;

- рішення про результати розгляду скарги від 22 жовтня 2018 року №16323/у/99-099-11-02-02-25.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 01 січня по 30 вересня 2012 року система оподаткування між ним та відповідачем була неузгодженою, у зв`язку з чим позивач вважав себе платником єдиного податку, тому подавав звітність та сплачував ЄСВ як особа, що перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року в задоволенні даного позову - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що власні трактування та помилкове сприйняття позивачем законодавства та добросовісність за його твердженнями поведінки, як платника податків, не відміняють висновків судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 2а-1915/12/2670, відповідно до яких встановлено, що у період часу з 01 січня по 30 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

На думку апелянта, оскаржуване рішення винесене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Зокрема, скаржником зазначено, що у зв`язку з тим, що відбувалося оскарження рішення ДПІ у Подільському районі м. Києва про відмову у видачі позивачу свідоцтва платника єдиного податку, система оподаткування за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року була невизначеною, відповідно порядок сплати відповідних платежів був неузгоджений. Оскільки попередньо позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, тог він вважав, що й далі перебуває на зазначеній системі, тому подавав відповідну звітність та сплачував ЄСВ згідно п.3 ч.1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Також апелянт постався на те, що судом не враховано того факту, що відповідачем-1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 193777-17 від 03 жовтня 2018 року було надіслано під час адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року № Ф-269 та рішень № і № від 12 вересня 2018 року, від яких вимога № 193777-17 від 03 жовтня 2018 року є похідною.

Крім того, судом першої інстанції не враховано того факту, що Головним управлінням ДФС у м. Києві порушено строки винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року № Ф-269.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 статті 311 КАС України.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судом, 07 травня 2003 року Подільською районною у м. Києві державною адміністрацією Ушакова В.О. було зареєстровано як фізичну особу-підприємця.

З 2011 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку серії І № 268597 від 01 січня 2011 року, виданого Державною податковою інспекцією у Подільському районі м. Києва.

12 січня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва з заявою про застосування спрощеної системи оподаткування.

28 січня 2012 року позивач одержав від Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва рішення №540/У/17-223 від 20 січня 2012 року про відмову у видачі свідоцтва про сплату єдиного податку.

Надалі позивачем було подано позов до Окружного адміністративного суду міста Києва про скасування рішення про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку від 20 січня 2012 року №539/У/17-223 та зобов`язання вчинити певні дії.

Судом першої інстанції у справі № 2а-1915/12/2670 винесено постанову 20 березня 2012 року, якою позовні вимоги було задоволено та скасовано рішення про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку та зобов`язано ДПІ у Подільському районі м. Києва видати ОСОБА_1 свідоцтво платника єдиного податку.

Між тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2013 року у справі №К/9991/59667/12 залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року у справі № 2а-1915/12/2670, відповідно до якої визнано, що платник податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року перебував на загальній системі оподаткування, проте податки сплачувалися як особою, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, внаслідок чого виникла недоїмка, виявлена відповідачем.

При цьому, суди зазначили, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва платника єдиного податку, оскільки обраний ним вид діяльності «роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами (підклас КВЕД 52.48.2)» суд розцінив як видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення, а такі суб`єкти господарювання не можуть бути платниками єдиного податку.

26 травня 2017 року було здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця.

За результатами документальної планової невиїзної перевірки уповноваженими представниками відповідача 1 складено Акт від 29 серпня 2018 року №3577/26-15-42-03-30-, яким встановлено порушення позивачем вимог п.4 ч.1 статті 6, п.2 ч.1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: не нараховано та не сплачено єдиний внесок за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року на загальну суму 54 448,50 грн., у зв`язку з заниженням чистого оподатковуваного доходу, що є базою для нарахування єдиного внеску, звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2012 рік фактично не подано.

В Акті також зазначено, що судовими рішеннями встановлено, що в період часу з 01 січня по 30 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, а отже мав подати декларацію про майновий стан та доходи за вищевказаний період, при цьому відповідно до підпункту 102.2.1 пункту 102.2 статті 102 Податкового кодексу України грошові зобов`язання нараховуються за період діяльності з 01 січня по 30 вересня 2012 року без дотримання строку давності, визначеного пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.

Під час перевірки правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік, що підлягає сплаті до бюджету платником податку встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу за 2012 рік (з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року) на загальну суму 331 759,75 грн., в результаті чого занижено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у 2012 році на загальну суму зобов`язання 56 184,56 грн., чим порушено вимоги статті 177 Податкового кодексу України.

Крім того відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу донараховано ЄСВ за 2012 рік на суму 54 448,50 грн.

На підставі Акту від 29 серпня 2018 року відповідачем 1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року №Ф-269, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12 вересня 2018 року № та рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленому формою звітності, передбаченої Законом України Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Не погодившись з вищезазначеною вимогою та рішенням, позивач подав скаргу до ДФС України від 21 вересня 2018 року, в якій просив скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2018 року та рішення про застосування штрафних санкцій.

Рішенням ДФС України від 22 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні скарги позивача, зокрема з тих підстав, що виходячи з висновків судових рішень, у період з 01 січня по 30 вересня 2012 року позивач перебував на загальній системі оподаткування, в результаті чого у нього утворилася недоїмка зі сплати податків.

Посилаючись на необґрунтовані та безпідставні висновки Акту від 29 серпня 2018 року, в основу яких покладені обставини, які не відповідають дійсним та базуються на помилкових та передчасних твердженнях відповідача 1, а також протиправність оскаржуваних рішень, позивач звернуся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів виходить з такого.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визнаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 2 ч.1 статті 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 1 статті 4 вказаного Закону визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання , які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору або інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими угодами, у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п. 1 ч. 2 та ч. 3 статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця (ч.8 статті 9 Закону).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого Законом.

Відповідно до ч.11 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у підпунктах 4 та 5 частини першої статті 4 Закону №2464 встановлюється на рівні 34,7 відсотка, визначеної підпунктами 2 та 3 частини першої статті 7 Закону №2464 бази нарахування єдиного внеску. Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерського та інших документів, відповідно до яких проводиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходи), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно ч.3 статті 9 Закону №2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахованого та/або не сплачена у строки, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до положень статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимоги про сплату (ч.4).

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

За донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано суму єдиного внеску (п.3 ч.11).

За неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності, передбаченої Законом, органами доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою (п.7 ч.11).

Розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (далі - Інструкція; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначено порядок стягнення заборгованості з платників.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції передбачено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Абзацами 1-4 пункту 3 розділу VI Інструкції передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Відповідно до абз.11 п.3 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 розділу VI Інструкції вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Згідно пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку становить 15 та 17 відсотків бази оподаткування щодо доходів, одержаних, у томі числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

За п.59.1 та 59.5 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Таким чином, платник податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2012 року по 30 вересня 2012 року перебував на загальній системі оподаткування, проте податки сплачувалися як особою, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, внаслідок чого виникла недоїмка, що була виявлена проведеною відповідачем перевіркою та зафіксована Актом від 29 серпня 2018 року на загальну суму 54 448,50 грн., у зв`язку з чим правомірно винесені оскаржувані позивачем рішення та вимога від 12 вересня 2018 року.

Згідно п. 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

За наведених обставин, враховуючи несплату позивачем єдиного внеску за вказаний період, суд дійшов висновку, що спірна вимога прийнята контролюючим органом у межах компетенції. Відтак, в контексті наведених вище норм, відсутні правові підстави вважати, що спірна вимога є протиправною, відповідно, відсутні підстави для її скасування.

Суд також звертає увагу позивача, що відповідно до вимог п.13 розділу VІІ Інструкції № 449, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

З огляду на наведені правові норми, фактичні обставини справи та враховуючи наявність недоїмки, слід погодитись з твердженням податкового органу та суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

У скарзі до ДФС, в адміністративному позові та апеляційній скарзі, позивач стверджував, що остаточне рішення у його справі винесено Вищим адміністративним судом України 12 березня 2013 року та відмовлено йому у видачі свідоцтва платника єдиного податку, оскільки обраний вид діяльності «роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами» суд розцінив як видобуток, виробництво, реалізація дорогоцінних металів і дорогоцінним камінням, у тому числі органогенного утворення, а такі суб`єкти господарювання не можуть бути платниками єдиного податку. Разом з тим, до винесення зазначеного рішення суду вищої інстанції, судом першої інстанції ухвалено рішення на користь позивача та зобов`язано ДПІ у Подільському районі м. Києва видати свідоцтво платника єдиного податку, тому, як зазначає позивач, він вважав себе платником єдиного податку та добросовісно подавав звітність та сплачував ЄСВ як особа, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що такі висновки позивача не відповідають дійсності, оскільки відповідно до ч.5 статті 254 КАС України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Тобто, про те, що він перебуває все ж таки на загальній системі оподаткування, позивач повинен був усвідомлювати з моменту прийняття постанови Київським апеляційним адміністративним судом - 13 вересня 2012 року.

Також позивач стверджує, що окрім роздрібної торгівлі годинниками та ювелірними виробами, ним здійснювалася також діяльність щодо надання юридичних послуг та послуг з питань комерційної діяльності, щодо яких йому не відмовляли у видачі свідоцтва, проте з невідомих йому причин суми по сплаті за зазначені послуги були зараховані як «діяльність з торгівлі ювелірними виробами кінцевому споживачу», що доводить неправильність розрахунків, зазначених як у вимозі, так і в рішеннях про нарахування штрафних санкцій.

Між тим, колегія суддів критично ставиться до такого твердження позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що податковим органом йому видавалося свідоцтво платника єдиного податку за такими видами діяльності, як надання юридичних послуг або послуг з питань комерційної діяльності.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що суб`єктивне сприйняття позивачем законодавства щодо оподаткування та, за його думкою, добросовісність поведінки як платника податків, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, жодним чином не спростовують відміняють висновків судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 2а-1915/12/2670, відповідно до яких у період часу з 01 січня по 30 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 29 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев