Справа № 360/3071/20
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

30 вересня 2020 року СєвєродонецькСправа № 360/3071/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Тихонов І.В., розглянувши у письмову провадженні питання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Лисичанської міської ради Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Лисичанської місткої ради Луганської області, в якому позивач просить :

- визнати протиправними та скасувати рішення відповідача № 25/2 від 21 липня 2020 року про скасування рішення комісії від 21.05.2020 № 23/8 та відмову позивачу в призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про залишення в силі рішення комісії від 21.05.2020 № 23/8, яким позивачу призначено грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення відповідно до пункту № 17 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280, з урахуванням опосередкованої вартості спорудження 1 кв. метра загальної площі житла по Луганській області, розрахованої на 01.10.2019, у розмірі 12060,00 грн. (з урахуванням ПДВ), відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 02.12.2019 № 286. Розмір призначеної грошової компенсації після перерахунку складає - 1 372 576,87 грн., в тому числі витрати, пов`язані з купівлею, оформленням права власності на житло та сплатою передбачених законом податків і зборів - 18 540,37 грн.

Позовна заява обгрунтована тим, що позивач проходить службу в Департаменті патрульної поліції на посаді начальника відділу безпеки дорожнього руху УПП, що підтверджується посвідченням серії ЛГП № 006859 від 26.04.2019, є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання якого встановлено за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 27.03.2018 № 924-22878 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 30.04.2016 Головним управлінням МВС України у Луганській області.

На підставі рішенням виконкому Лисичанської міської ради від 19.06.2018 № 263 Позивач перебуває на квартирному обліку при Лисичанській міській раді з 11.06.2018 по теперішній час зі складом сім`ї 4 особи (він, дружина - ОСОБА_2 , 1993 року народження, донька - ОСОБА_3 , 2015 року народження, донька - ОСОБА_4 , 2018 року народження), та включений у список першочергового одержання житла, як учасник бойових дій згідно Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». Вказане підтверджується довідкою відділу з обліку, розподілу, обміну та приватизації житла Лисичанської міської ради від 21.07.2020 № 115.

Рішенням міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення № 1/5 від 26.06.2018 Позивачу призначено грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280, в сумі 1 219 149,71 грн.

На підставі заяви Позивача, між Державною іпотечною установою (далі - ДІУ) та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № ФЛ201901153 від 05.12.2019 року, відповідно до п. 1.1 якого Лізингодавець зобов`язується передати Лізингоодержувачу в строкове платне володіння та користування об`єкт житлової нерухомості, що належить Лізингодавцю на праві власності, та передати його у власність Лізингоодержувачу на умовах, визначених договором, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт житлової нерухомості, володіти та користуватися ним протягом усього строку фінансового лізингу, та після повного виконання умов договору та сплати всіх лізингових платежів набути його у власність на підставі договору.

Відповідно до п. 1.2 договору право власності на об`єкт житлової нерухомості - квартира АДРЕСА_2 , складається з 2 житлових кімнат, загальна площа 62 кв. м., житлова площа - 19,5 кв. м., що передається у фінансовий лізинг належить Лізингодавцю на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна від 27.11.2019 року, укладеного між Лізингодавцем та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. 27.11.2019, за реєстровим № 4028. Згідно з п. 9.1 договору, договір діє до 01.04.2038 року та повного виконання сторонами зобов`язань за договором.

В той же час, між Департаментом патрульної поліції, Державною іпотечною установою та Позивачем укладено договір про компенсацію частини лізингових платежів № ДК201901242 від 05.12.2019, відповідно до якого Орган забезпечення житлом (Департамент патрульної поліції) здійснює компенсацію частини лізингових платежів за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством, шляхом їх перерахування на поточний рахунок ДІУ.

21.05.2020 рішенням міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення № 23/8 вирішено перерахувати раніше призначену грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення відповідно до пункту № 17 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та 2 територіальну цілісність України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280, з урахуванням опосередкованої вартості спорудження 1 кв. метра загальної площі житла по Луганській області, розрахованої на 01.10.2019, у розмірі 12 060,00 грн. (з урахуванням ПДВ), відповідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 02.12.2019 № 286. Розмір призначеної грошової компенсації після перерахунку складає - 1 372 576,87 грн., в тому числі витрати, пов`язані з купівлею, оформленням права власності на житло та сплатою передбачених законом податків і зборів - 18 540,37 грн.

А вже, 21.07.2020 рішенням міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення № 25/5 вирішено скасувати рішення комісії від 21.05.2020 № 23/8 та відмовити ОСОБА_1 в призначені грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, у зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 майнових прав на житлове приміщення. В обґрунтування прийнятого рішення комісія послалась на п. п. 6, 8, 14 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.04.2018 № 280, п. 1 ч. 2 ст. 40 ЖК України, п. 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, Порядок забезпечення іпотечною установою поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту житлом на умовах фінансового лізингу, затверджений постановою КМУ від 14.11.2018 № 1201, Договір фінансового лізингу № ФЛ 201901153 від 05.12.2019, і зробила висновки, що Порядком № 280 не врегульоване питання призначення грошової компенсації у випадку наявності майнових прав на житлове приміщення, в тому числі отримане внаслідок укладення договору фінансового лізингу. А у зв`язку з тим, що як Порядок № 280, так і Порядок 1201 передбачають забезпечення житловими приміщеннями громадян на пільгових умовах; виходячи із загальних засад законодавства, зокрема, Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якщо особа одночасно має право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їй надається за її вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави; Позивач скориставшись своїм правом вибору, звернувся з відповідною заявою до органу забезпечення житлом за місцем проходження служби відповідно до умов Порядку 1201 та за забезпечений житлом, специфікацію якого обрав особисто.

Таким чином, комісією було визначено, що підстави для відмови Позивачу у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення згідно Порядку відсутні, але з огляду на проведення аналізу іншого діючого законодавства України зробила висновки щодо забезпечення жилим приміщенням Позивача та членів його сім`ї внаслідок укладення договору фінансового лізингу.

З урахуванням викладеного, Позивач вважає дії міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Лисичанської міської ради Луганської області протиправними.

Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження після усунення її недоліків та вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, вирішуючи питання щодо можливості розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать органи державної влади, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої).

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Зазначені правові висновки неодноразово висловлені Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справ з підстав порушення судом правил предметної юрисдикції, зокрема, в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 802/1792/17-а (номер рішення в ЄДРСР 73054799), від 18 квітня 2018 року у справі № 607/10615/15-а (номер рішення в ЄДРСР 73657864), від 25 квітня 2018 року у справі № 825/519/17 (номер рішення в ЄДРСР 73727765), від 08 травня 2018 року у справі № 820/4089/16 (номер рішення в ЄДРСР 74022189).

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (стаття 2 Житлового кодексу Української РСР).

Згідно з частиною першою статті 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Частиною першою статті 40 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Відповідно до підпункту 1-1 частини другої статті 40 Житлового кодексу Української РСР громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку.

Згідно із статтею 48-1 Житлового кодексу Української РСР порядок та розмір надання громадянам грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 48-1 Житлового кодексу Української РСР постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 280 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» затверджено Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.

Відповідно до пункту 1 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року № 280, цей Порядок визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19-20 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та які потребують поліпшення житлових умов (далі - грошова компенсація) відповідно до Житлового кодексу Української РСР та перебувають не менш як один рік на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання в межах м. Києва або в межах однієї області згідно з відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб за умови, що зміна місця проживання протягом року в межах однієї області не призводить до збільшення розміру компенсації.

Спірні правовідносини між сторонами склались внаслідок вчинення дій та прийняття відповідачем рішень про відмову в перерахунку грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення. Тобто даний позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на її думку, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з порушенням права особи на отримання житла, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

З огляду на зазначене спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічно-правовим, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У цьому випадку той факт, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень - Міськрада та її виконавчий комітет, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 569/2101/16-а (№ рішення в ЄДРСР 85775719) та Верховним Судом в постанові від 23 січня 2020 року № 440/1649/19 (№ рішення в ЄДРСР 87129337).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, від 30 травня 2018 року у справі № 826/7431/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 488/1176/14-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 815/2551/15, від 07 листопада 2018 року у справі № 358/460/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 685/1346/15-а та від 23 січня 2019 року у справі № 806/5217/15 висловила правову позицію, що спір, пов`язаний із захистом порушених житлових прав, не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З наведених у позові фактичних обставин вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу реалізації та захисту житлових прав позивача, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір з огляду на суб`єктний склад сторін спору має вирішуватися місцевими загальними судами в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої, другої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

З питань повернення судового збору позивач має право звернутись до суду з відповідним клопотанням.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 238, 239, 319 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міської комісії з розгляду заяв деяких категорій осіб про виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення Лисичанської міської ради Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Роз`яснити позивачеві право на звернення з даним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяІ.В. Тихонов