Справа № 675/1298/17
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/1298/17 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Янішевська О.С.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

29 вересня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Іванова А.Б.,

представника відповідача: Марчука О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання протиправним та скасування рішення про накладення дисциплінарного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» про визнання протиправним та скасування рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просив скасувати рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Під час розгляду справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія (№58)".

Постановою начальника Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» від 04 липня 2017 року до ОСОБА_1 застосоване стягнення у виді суворої догани за те, що 26 червня 2017 року о 09 годині 30 хвилин під час слідування на судове засідання в категоричній формі відмовився взяти руки за спину, на законні вимоги припинити порушення не відреагував. ОСОБА_1 відмовився проставити підпис у вказаній постанові про те, що постанова йому оголошена, що підтверджується відповідним записом у постанові.

Позивач вважаючи, що вимога взяти руки за спину під час слідування на судове засідання є неправомірною, такою, що суперечить Конституції України, принижує честь та гідність позивача, дії інспектора були протиправними та протизаконними, а постанова про накладення дисциплінарного стягнення винесена всупереч вимогам діючого законодавства, тому звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за вимогами абз. 3 п. 1 р. XVIIІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені Наказом Міністерства юстиції України 29 грудня 2014 року № 2186/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 30 грудня 2014 року за № 1656/26433, які діяли на момент винесення постанов начальником Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» відносно ОСОБА_1 і оскаржується позивачем, під час пересування територією установи виконання покарань у супроводі персоналу засуджені повинні тримати руки в положенні «за спиною» (крім засуджених, які тримаються у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими (абз. 1).

Згідно зі ст. 2 КВК України, кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 КВК України передбачено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 7 КВК України визначено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно ч. 3 ст. 107 КВК України засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Як встановлено із матеріалів справи, згідно з рапортами від 26.06.2017 ОСОБА_2 та від 03.07.2017 ОСОБА_3 доповіли начальнику Державної установи «Замкова виправна колонія «58» полковнику внутрішньої служби ОСОБА_4 про неправомірну поведінку засудженого, де вказали, що засуджений ОСОБА_1 26.06.2017 о 09:30 допустив порушення вимог режиму відбування покарань, а саме під час слідування на судове засідання в категоричній формі відмовився взяти руки за спину. На законні вимоги припинити порушення не відреагував.

Також зазначено, що на заходи виховного впливу та профілактичного характеру не реагує, а відтак клопочуть про притягнення до дисциплінарної відповідальності засудженого ОСОБА_1 правами начальника колонії.

Слід зазначити, що Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5 (далі - Правила, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин), які є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Ці правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п.1 Правил)

Згідно абзацу 9 пункту 3 розділу ІІІ вказаних правил, засудженим забороняється чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ними своїх службових обовязків. Підбурювати до цього інших засуджених.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що абзацом 3 пункту 1 розділу ХVІІІ правил визначено, що під час пересування територією установи виконання покарань у супроводі персоналу засуджені повинні тримати руки в положення «за спиною» (крім засуджених, які тримаються у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації).

Режим у виправних та виховних колоніях це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарань, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обовязків, реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії, зміну умов тримання засуджених (ч.2 ст.102 КВК України).

Відповідно до вимог п. 2 р. ІІІ Правил №2186/5, засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами.

Як свідчить аналіз вищевказаних норм законодавства, засуджені повинні неухильно дотримуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та, у випадку їх порушення, нести за це дисциплінарну відповідальність. При цьому не дотримання правил перебування в установі виконання покарань, має наслідком притягнення винної особи, за умови доведеності вчення останнім проступку, до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, слід дійти висновку, що на момент винесення постанови начальником Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» відносно позивача, під час пересування територією установи виконання покарань у супроводі персоналу засуджені повинні тримати руки в положенні «за спиною» (крім засуджених, які тримаються у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації).

Отже, вимога службових осіб до ОСОБА_1 тримати руки в положенні «за спиною» при пересуванні територією установи заснована на приписах нормативно-правового акту, який регулює порядок відбування покарання засуджених до позбавлення волі, а тому є правомірною. При цьому будь-яких виключень для засуджених, які відбувають покарання в колонії максимального рівня безпеки, з даного правила не встановлено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання в Державній установі «Замкова виправна колонія (№58)», ознайомлений з вимогами КВК України, КПК України, КК України та нормативно-правових актів, що регламетують порядок та умови відбування покарань засудженими до позбавлення волі, що стверджується розпискою від 11.06.2016 року, від підпису якої відмовився.

Застосування до позивача вимоги тримати руки в положенні «за спиною» не завдало позивачу душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, не принижує людську гідність.

Хоча вбачається, що Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань дозволялося застосування оскаржуваного заходу до всіх ув`язнених, засуджених до позбавлення волі, незважаючи на їх особисту ситуацію та індивідуальну загрозу, яку цей захід може собою являти, заявник не зазначив характеру та ступеню страждання і приниження, завданого йому оскаржуваним обмеженням, та не обгрунтував, чи перевищували ці страждання рівень, притаманний його законному триманню під вартою.

Суд нагадує, що стаття 3 Конвенції вимагає від держави забезпечити тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, при цьому щоб спосіб і метод виконання покарання не завдали їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотній рівень страждання, притаманний триманню під вартою.

Колегія суддів приймає до уваги те, що допитаний в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_3 пояснив суду, що позивач посилався на те, що у нього руки були зайняті, так як він ніс у руках документи.

При цьому, доводи позивача про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 потребували в нього кинути речі на вулицю в «бруд» та «багнюку» не підтверджені будь-якими доказами.

Як зазначив в суді першої інстанції ОСОБА_3 , наявність у руках засудженого документів не перешкоджала йому при слідуванні тримати руки в положенні «за спиною».

Доводи апелянта щодо тиску на нього з боку відповідача з метою відкликання, зміни, залякувань, непрямих дій чи контактів, покликані переконати чи відмовити позивача як заявника, не підтверджені доказами.

Засуджений ОСОБА_1 порушення встановленого режиму утримання допускав систематично, на заходи виховного та профілактичного впливу не реагував, що підтверджується рапортом начальника відділення капітана внутрішньої служби Мартинюка В.В. від 03.07.2017 та довідкою про заохочення та стягнення від 03.07.2017.

Доводи апелянта стосовно протиправності рапортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, згідно довідки обліку заохочень і стягнень на засудженого ОСОБА_1 , в період з 23.08.2006 по 27.06.2017 засуджений допустив 67 порушень вимог режиму утримання, за що до нього застосовувались ряд стягнень. За цей період заохочень не застосовувалось (т.1 а.с.47-48).

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження обставин порушення відповідачем Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань та застосування до засудженого ОСОБА_1 вимоги тримання рук у положення «за спиною».

Відповідно до ч. 1 ст. 131-1 КВК України дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

За невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення, передбачені ст. 132 КВК України.

З огляду на законодавчі приписи та встановлені судом обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про правомірність дій відповідача щодо накладення на засудженого ОСОБА_1 оскаржуваною постановою від 04 липня 2017 року дисциплінарного стягнення у виді суворої догани за порушення ним режиму відбування покарання. При призначенні позивачеві такого заходу стягнення як сувора догана, Державною установою «Замкова виправна колонія (№58)» було враховано причини, обставини і мотиви вчинення вказаного порушення, поведінку засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також тяжкість і характер проступку ОСОБА_1 .

Стосовно посилання апелянта на сумнів у неупередженості та об`єктивності судді Янішевської О.С., то слід зазначити, що позивачем в суді першої інстанції з цих підстав було заявлено відвід судді ОСОБА_5 , проте ухвалою суду від 15.07.2019 було відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку з відсутністю обставин, які викликають сумнів у неупередженості чи об`єктивності судді при розгляді справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо решти доводів позивача, які мали місце у цій справи, то такі зазначених вище висновків суду в цілому не спростовують. При цьому слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 01 жовтня 2020 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Драчук Т. О.