Справа № 420/478/20
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/478/20
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Ступакової І.Г.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом до Одеської міської ради, в якому просила визнати частково протиправним та нечинним і скасувати рішення Одеської міської ради від 11.12.2019 року №5483-VІІ, в частині відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ; зобов`язати Одеську міську раду прийняти нове рішення, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що жодних підтверджуючих документів, на які посилається відповідач щодо будівництва житлових чи загальноміських об`єктів між школою та двома житловими будинками, на земельній ділянці, де розташований гараж, вона не отримала, тому таке рішення відповідача вважає протиправним.

Крім того, будинки, які належать громадянам на праві приватної власності і знаходяться по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 і на які у їх власників є правовстановлюючі документи, межують з будинком АДРЕСА_1 , біля якого побудовані гаражі. З огляду на це, практично неможливо побудувати на даній земельній ділянці не тільки багатоповерховий будинок, а навіть якусь невелику громадську споруду, вищевказане підтверджується і фотографіями гаражів та будинків, а тому, вважає, що Одеська міська рада прийняла рішення по її питанню без детального вивчення ситуації по вищевказаній земельній ділянці, яку позивач має безоплатно отримати у власність на підставі ст. 121 Земельного кодексу України.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки Одеська міська ради д фактично позбавлена можливості встановлювати відповідність чи невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації, оскільки такими повноваженням наділений департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради, який також є виконавчим органом Одеської міської ради. З метою виконання покладених нормами чинного законодавства повноважень, для встановлення відповідності чи невідповідності місця розташування бажаної ОСОБА_1 земельної ділянки вимогам містобудівної документації, Департамент направив відповідний запит до Департаменту архітектури.

Після перевірки відповідності розташування земельної ділянки Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради направлено на адресу департаменту комунальної власності Одеської міської ради лист від 28.10.2019 року № 01-11/3819-424оп, у якому зазначено, зокрема, що вказана земельна ділянка не відповідає зонінгу; проектна зона змішаної житлової забудови та громадської забудови Ж-3, де не передбачено будівництво індивідуального гаража.

З урахуванням наведеного, Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради було підготовлено обґрунтований висновок про неможливість надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, а департаментом комунальної власності Одеської міської ради підготовлено відповідний проект рішення Одеської міської ради, за результатами розгляду якого на пленарному засіданні сесії Одеської міської ради від 11.12.2019 року прийнято рішення про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Враховуючи викладене, зокрема, наявність законодавчо закріплених підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у разі невідповідності бажаної заявником земельної ділянки вимогам містобудівної документації, відповідач вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Одеської міської ради від 11.12.2019 року №5483-VІІ в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу, за адресою: АДРЕСА_4 .

Зобов`язано Одеську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.08.2019 року про передачу безплатно у власність земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

На вказане рішення Одеською міською радою продано апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апелянт, зокрема, зазначає, що місце розташування бажаної ОСОБА_1 земельної ділянки прямо суперечить вимогам містобудівної документації м. Одеси така невідповідність прямо встановлена законодавцем як підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегією суддів встановлено, що 27.08.2019 р. ОСОБА_1 звернулась із заявою, в якій просила вирішити питання щодо безоплатної передачі їй у власність або постійне користування земельну ділянку, що знаходиться під гаражем за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатом розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 рішенням Одеської міської ради від 11.12.2019 р. № 5483-VІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража за вказаною адресою.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 119 ЗК України, відповідно до якої громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади. Ради міністрів АРК або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку, що громадянин, який добросовісно, відкрито та безперервно користується земельною ділянкою протягом 15 років, але не має відповідних правовстановлюючих документів, може звернутися до міської ради з клопотанням про передачу йому у власність такої земельної ділянки у спрощеному порядку, який не передбачає вирішення питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Колегія суддів вважає наведений висновок суду першої інстанції передчасним та помилковим, з огляду на положенням чинного законодавства, правові висновків Верховного Суду та з урахуванням наступного.

Так, згідно до положень ч. 2 ст. 119 ЗК України передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі давності користування (набувальної давності) здійснюється у порядку, встановленому ЗК України.

Колегія суддів зазначає, що положеннями спеціальної норми ст. 119 ЗК України, а також будь-якими іншими приписами земельного законодавства не передбачено особливого (спрощеного) порядку отримання у власність земельної ділянки за набувальною давністю.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2019 р. у справі № 729/608/17, умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є:

- добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 5 років;

- відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб;

- безперервність користування протягом 15 років;

- відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю

земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Крім того, Верховним Судом у постановах від 21.10.2019 р. у справі № 553/597/17, від 21.11.2018 р. у справі № 569/10861/16-ц. від 01.04.2020 р. у справі № 567/517/17 зазначено, що аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку про те, що не передбачено будь-яких переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України).

Наведена норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотримання передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає вірними доводи апелянта про те, що передача земельних ділянок у власність громадянам за давністю користування (набувальною давністю) здійснюється в загальному порядку, визначеному саме ст. 118 ЗК України, тоді як помилкове застосування судом першої інстанції положень ст. 119 ЗК України призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Одним з обов`язкових етапів процедури передачі земельної ділянки у власність громадянам, у тому числі за давністю користування, є вирішення міською радою питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що передбачає перевірку відповідності місця розташування земельної ділянки, зокрема, вимогам містобудівної документації. Перед прийняттям відповідного рішення про надання дозволу на розробку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування має пересвідчитися у відсутності підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Департаментом комунальної власності Одеської міської ради на лист Департамента архітектури та містобудування Одеської міської ради від 28.10.2019 р. надано відповідь про те, що місце розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженому рішенням одеської міської ради від 19.10.2016 р., оскільки вказана територія визначена як зона змішаної житлової забудови та громадської забудови. Та призначена для розташування багатоквартирних будинків, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування, окремих об`єктів загальноміського значення.

На пленарному засіданні сесії міської ради 11.12.2019 р., рішенням Одеської міської ради № 5483-VІ вирішено відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстави невідповідності місця розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , вимогам плану зонування території (зонінгу) м. Одеси.

Як було зазначено Верховним Судом у постановах від 30.08.2018 р. у справі № 500/2992/16-а, від 25.11.2019 р. у справі № 320/5479/18, від 17.12.2019 р. у справі № 464/3480/16-а та від 17.06.2020 р. у справі № 754/16083/17 - оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок через невідповідність місця розташування бажаних позивачами земельних ділянок вимогам містобудівної документації відповідають положенням ч. 7 ст. 118 ЗК України, що безпосередньо вказує на законність та обґрунтованість таких рішень.

Проте, судом першої інстанції наведені обставини не були взяті до уваги, не було враховано, що місце розташування бажаної ОСОБА_1 земельної ділянки суперечить вимогам містобудівної документації м. Одеси і така невідповідність є прямо встановленою законодавцем підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалене судове рішення на підставі вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року скасувати.

Прийняти у справі № 420/478/20 нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Ступакова І.Г.