Справа № 640/3688/20
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Київ № 640/3688/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідачі, УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні йому статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації встановити позивачу статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем протиправно відмовлено йому у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки ним були надані відповідачу всі необхідні докази того, що позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, саме у складі формувань Цивільної оборони.

Ухвалою суду від 24.02.2020 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації скористалося своїм правом, передбаченим статтею 162 КАС України, та 23.03.2020 року подало відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

06.04.2020 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній заперечував проти доводів відповідача.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 1. Зазначене підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданим 26.11.2015 року.

Відповідно до довідки серії 10 ААА № 791345 від 10.04.2013 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності довічно, через захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

28.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою, в якій просив встановити статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Листом від 09.12.2019 року № 18098/35-01/22 УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації відмовило позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки ним не було надано документів про залучення його до складу Цивільної оборони.

03.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою до якої додав копії документів для повторного розгляду заяви позивача про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

За наслідками розгляду заяви та доданих до неї документів, УПСЗН Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 21.01.2020 року № 1068/35-02/22 відмовило ОСОБА_1 у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, посилаючись на відсутність розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, які виразилися у відмові встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни і видати відповідне посвідчення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч. 2 статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно пункту 9 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Так, ч. 1 статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111 та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Тобто, до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавцем запропоновано віднести вузьку категорію осіб, які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Крім того, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 ч. 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є:

- настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

- участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Вказаний перелік, визначений законодавцем, є обмеженим на підлягає розширеному тлумаченню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, факт участі ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку з захворюванням, яке пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підтверджується належними доказами, а саме: копією довідки серії 10 ААА № 791345 від 10.04.2013 року, копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданим 26.11.2015 року, копіями маршрутних листів, характеристикою ОСОБА_1 від 13.11.1994 року, копіями архівних довідок та копіями наказів про відрядження.

Отже, вказані обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом з тим, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, окрім як факту набуття особою інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» існує також умова, яка є обов`язковою, що така особа повинна була брати участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Дана обставина пов`язана з тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпоряджень керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Проте, надані позивачем документи не містять жодних даних відносно ОСОБА_1 та направлення його на вказані роботи у складі формувань Цивільної оборони.

Отже, документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності, у зв`язку з захворюванням, яке пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, однак належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач суду не надав.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів залучення ОСОБА_1 саме до невоєнізованого формування Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, суд доходить висновку про відсутність підстав для надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Подібна правова позиція викладена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020 року в справі № 620/3204/19.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 10.05.2018 року № 279/12162/15-а, від 30.11.2018 року № 756/3226/16-а та від 20.02.2019 року № 817/237/18.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому даний адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку, відповідач довів правомірність своїх дій щодо відмови позивачу у наданні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, відповідно до норм чинного законодавства.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда