Справа № 240/8/20
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
30 вересня 2020 року м. Житомир справа № 240/8/20
категорія 113070000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки у Житомирській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу,
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 147836 від 17 грудня 2019 року, винесену Управлінням Укртрансбезпеки у Житомирській області про застосування адміністративно - господарського штрафу в сумі 34 000, 00 грн за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В обґрунтування позову зазначав, що постанова від 17.12.2019 №147836 є протиправною та необґрунтованою і підлягає скасуванню, оскільки не було жодних підстав для застосування штрафу за порушення ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт". Стверджував, що під час розгляду матеріалів про накладення адміністративно - господарського штрафу не враховано обставини, які мають значення у спірних правовідносинах, оскільки уповноваженими особами відповідача не взято до уваги той факт, що транспортний засіб МАЗ 551606, державний номерний знак НОМЕР_1 , на підставі договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) від 21.10.2019 передано ТОВ "Добробуд 2013" у платне строкове користування, яке і здійснювало експлуатацію зазначеного транспортного засобу під час проведення перевірки. Відтак, позивач вважає, що він не є перевізником у розумінні абз. 18 ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", тобто не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт в межах спірних правовідносин, а тому постанова підлягає скасуванню.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання у справі на 17.02.2020.
Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезбеки у Житомирській області подано до суду відзив на позовну заяву, з проханням залишити без задоволення позовну заяву ФОП ОСОБА_1 .. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач указав, що 29.10.2019 посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у м. Києві на вул. Богатирській, 1/2, під час проведення рейдової перевірки на підставі направлення на перевірку № 000150 від 25.10.2019, проведено габаритно - ваговий контроль транспортного засобу МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .. Під час перевірки даного транспортного засобу виявлено факт надання послуг з перевезення вантажу, без оформлення документів, перелік яких визначено ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: дозволу, який надає право на рух автомобільними дорогами України з перевищенням вагових параметрів (навантаження на здвоєну вісь складає 25,55 т), у зв`язку з чим уповноваженими особами Укртранспезпеки прийнято постанову про притягнення до адміністративно - господарського штрафу № 147836 від 17.12.2019. Також відповідачем наголошено, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про транспорт" нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, є обов`язковими для власників транспорту.
В підготовчому засіданні, 17.02.2020, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про залучення до участі в справі другого відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті. У підготовчому засіданні оголошено перерву до 27.02.2020 та надано позивачу строк для подання відповіді на відзив.
Представником позивача подано відповідь на відзив, у якій відхилено міркування відповідача у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованість.
27.02.2020 в підготовчому засіданні задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у позивача та продовжено перерву до 18.03.2020.
18.03.2020 за клопотанням представника позивача перерву в підготовчому засіданні продовжено до 06.04.2020.
06.04.2020 справа знята з розгляду, у зв`язку з поширенням на території Житомирської області і на інших регіонах України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вжиттям органами державної влади посилених обмежувальних заходів щодо упередження ситуації з можливим розповсюдженням коронавірусу в Україні. Підготовче засідання в справі призначено на 17.06.2020.
17.06.2020 за результатами підготовчого засідання, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання. Судовий розгляд справи по суті, за згодою сторін, розпочато 17.06.2020.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на міркування, викладені у відзиві.
Заслухавши пояснення представників сторін, суд, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання.
Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску.
29 жовтня 2019 року посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки під час проведення рейдової перевірки транспортних засобів по вул. Богатирській,1/2 у м.Києві здійснено перевірки транспортного засобу марки МАЗ 551605, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ФОП ОСОБА_1 .. У ході перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень вантажу автомобільним транспортом посадовими особами Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки проведено габаритно-ваговий контроль вказаного автомобіля, про що складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 29.10.2019 № 0006443.
Також контролюючим органом складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 29.10.2019. У вказаному акті зафіксовано перевищення встановлених законодавством габаритно - вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, відповідальність за що передбачена ч. 1 абз. 16 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Не погоджуючись з даною постановою та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.
У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу приписів частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III (зі змінами та доповненнями; далі - Закон № 2344-III).
Частиною першою статті 5 Закону № 2344-III визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
У відповідності до частини 14 статті 6 Закону № 2344-III, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України (ч. 12 ст. 6 Закону № 2344-III).
У розумінні абз. 18 статті 1 згаданого Закону автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно зі ч. 1 ст. 34 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення наведено у статті 48 Закону № 2344-III.
За змістом частини першої указаної статті Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, згідно зі ч. 2 ст. 48 Закону № 2344-III, є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків. (частина 4 статті 48 згаданого Закону).
Відповідно до частини 2 статті 29 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Єдині вимоги до проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів з вантажем або без нього автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами встановлені Правилами проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 р. N 30.
Абзацом першим пункту 4 вказаних Правил визначено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Згідно зі пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється. Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.
У відповідності до пп. 3 п. 2 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 р. N 879 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 879), великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. N 1306 (Офіційний вісник України, 2001 р., N 41, ст. 1852). При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.
Водночас суд наголошує, що пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування", установлено, що дія Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, поширюється на вітчизняних та іноземних перевізників, що здійснюють перевезення вантажів на території України.
Пунктом 3 Порядку N 879 визначено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції
Контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють уповноважені підрозділи Національної поліції, та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль (п. 15 згаданого Порядку).
Згідно зі п. 18 Порядку N 879, за результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення. У разі пред`явлення водієм транспортного засобу міжнародного сертифіката зважування габаритно-ваговий контроль у частині зважування не здійснюється.
Відповідно до п. 21 вказаного Порядку, у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України. Довідка про здійснення габаритно-вагового контролю та/або сертифікат зважування, або документ щодо внесення плати за проїзд є чинними протягом усього маршруту.
Плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень (абз.1 п. 28 Порядку N 879).
Аналізуючи зміст наведених правових норм суд дійшов висновку, що, у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення - дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів; у разі ж якщо рух здійснюється без відповідно дозволу або внесення плати за проїзд, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати.
Разом з цим суд ураховує, що пунктом 37 Порядку № 879 встановлено, що учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідальність перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт урегульована розділом V Закону № 2344-III.
Так, частиною першою статті 60 цього Закону передбачена відповідальність автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт у вигляді адміністративно-господарських штрафів за, зокрема, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абз. 16).
Зміст наведених правових норм свідчить про те, що уся відповідальність за дотримання законодавства в сфері безпеки руху, заходів збереження автомобільних доріг загального користування, дотримання вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", покладається на водія та перевізника, але аж ніяк не на власника автомобіля (якщо останній не є перевізником).
У контексті наведено судом з`ясовано, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником автомобіля марки "МАЗ", Вантажний Самоскид, 2005 року випуску.
21 жовтня 2019 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавцем) та ТОВ "Добробуд 2013" (Орендарем) було укладено договір оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) №21/10/2019, за яким було передано в користування вантажний автомобіль марки МАЗ 551605, державний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, шасі НОМЕР_3 .
Згідно акту прийому-передачі транспортного засобу від 21.10.2019 автомобіль марки МАЗ 551605 було передано ТОВ "Добробуд 2013".
Відповідно до пп.6.2.3 договору оренди транспортного засобу з екіпажем (водієм) №21/10/2019 від 21.10.2019, Орендар за цим договором являється автомобільним перевізником, який володіє орендованим транспортним засобом, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, тобто є суб`єктом господарювання, який відповідно до законодавства надає послуги згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах, тому саме Орендар несе адміністративно - господарську та іншу цивільну, кримінальну відповідальність за порушення діючого законодавства України, в розумінні ст. 1187 ЦК України, в тому числі і за порушення Закону України «Про автомобільний транспорт».
Факт перевезення вантажу підтверджується товарно-транспортною накладною №02/29-10-19 від 29.10.2019.
Із системного аналізу статей 759, 798 Цивільного кодексу України вбачається, що за договором найму (оренди) транспортного засобу наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві транспортний засіб у користування за плату на певний строк.
Право користування є однією із правомочностей, яка складає зміст права власності і є юридично закріпленою можливістю щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей.
З врахуванням наведеного правового обґрунтування суд приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_1 у даних правовідносинах не є автомобільним перевізником, а виступає власником автомобіля марки МАЗ 551605, державний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, шасі НОМЕР_3 і орендодавцем по відношенню до Товариства з обмеженою відповідальністю "Добробуд 2013", якому було надано в оренду вказаний автомобіль і який використовував транспортний засіб у власній господарській діяльності.
Доказів на спростування наведеного відповідачем суду надано не було.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивач не є перевізником у розумінні вимог Закону № 2344-III, а тому не повинен і не може нести відповідальність за результати діяльності іншої особи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України», додаткове грошове обтяження особи державою є втручанням держави у право власності, гарантоване кожному статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Європейської Конвенції).
Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржене втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Згідно зі ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Положеннями частини другої статті 77 вказаного Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).
В силу приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Беручи до уваги наведене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Житомирській області від 17.12.2019 №147836 про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно - господарського штрафу в сумі 34 000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко