Справа № 520/11196/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

29.09.2020 р. справа №520/11196/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
проскасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 21.08.2020р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 25.08.2020р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 25.09.2020р.

Позивач, громадянин Королівства Норвегії ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, іноземець), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №3618 від 22.07.2020р. про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2019р. про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків, викладених в постанові суду.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що вчинена відмова є безпідставною.

Відповідач, Головне управління Міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, міграційний орган, Управління), з поданим позовом не погодився, зазначивши, що у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну було відмовлено у зв`язку із надходженням заперечень від ВКР УСБУ в Харківській області з посиланням на п. 4 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", тобто у зв`язку із зазначенням іноземцем у заяві свідомо неправдивих відомостей чи поданням підроблених документів.

Відзив на позов надійшов до суду 22.09.2020 р.

Відповідь на відзив на позов надійшла до суду 28.09.2020р.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Громадянин Королівства Норвегії ОСОБА_1 16.08.2017р. уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 .

З 23.11.2018р. заявник зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

16.10.2019р. заявник документований посвідкою на тимчасове проживання в України № НОМЕР_1 терміном дії до 16.10.2020р.

04.09.2019р. іноземець подав до територіального органу ДМС України заяву про надання дозволу на імміграцію поза квотою, як особі, яка понад 2 роки перебуває у шлюбі з громадянином України.

04.09.2019р. терорган ДМС звернувся із запитом стосовно заявника до Лозівського Відділу поліції ГУ НП в Харківській області.

08.10.2019 р. на вказаний запит надійшла відповідь стосовно того, що стосовно ОСОБА_1 відсутня інформація, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

24.09.2019 р. терорган ДМС направив справу заявника до ВКР УСБУ в Харківській області.

На зворотній стороні зазначеного запиту наявний відтиск штампу із текстом "Стосовно в`їзду на ПМП заперечую на підстав п.4 ст.10 ЗУ "Про імміграцію" та проставлений підпис службової особи за посадою заступника начальника ГВКР УСБУ в Харківській області.

22.07.2020р. ГУДМС України в Харківській області було прийнято оскаржуване рішення №3618, яким заявнику відмовлено у наданні дозволу на імміграцію.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для цього владний суб`єкт зазначив положення п. 4 ст. 10 Закону України "Про імміграцію". Фактичних підстав у рішенні не викладено.

Не погоджуючись із таким способом реалізації відповідачем владних управлінських функцій у спірних правовідносинах, заявник ініціював даний спір.

Суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Так, правовідносини з приводу імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства унормовані, насамперед, Законом України "Про імміграцію".

За визначенням ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України "Про імміграцію", відповідно до ст. 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Так, відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983 (далі за текстом - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Згідно положень ст. 10 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Пунктом 14 вказаного Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку №1983).

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності рішення владного суб`єкта наразі викладені у ч. 2 ст. 2 КАС України, де зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши текст оскарженого рішення суд встановив, що правовою підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію владний суб`єкт обрав положення п. 4 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, суд вважає, що владний суб`єкт з достатньою чіткістю поза розумним сумнівом конкретизував правову підставу оскарженого рішення, але не дотримався цього правила відносно фактичної підстави видання оскарженого акту, що суперечить ст. 8 Конституції України, адже не узгоджується з принципом юридичної визначеності як невід`ємного складового елементу принципу верховенства права. Так, ані текст оскарженого рішення, ані текст висновку про відмову не містять жодної даних про те, які саме заявником було надано неправдиві відомості або підроблені документи. Не конкретизовано також і тієї обставини, до яких саме осіб належить заявник - до осіб, якізазначили свідомо неправдиві відомості, або до осіб, які подали підроблені документи.

Більше того, як вже зазначалося вище, п. 16 Порядку №1983 встановлена певна процедура розгляду отриманої від органів МВС, Нацполіціїї та СБУ інформації, а саме: здійснення її аналізу.

Відповідачем не подано доказів дотримання цієї процедури.

Крім цього, суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач одружений з громадянкою України понад два роки, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дає йому позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Підсумовуючи, суд вважає, що оскаржене рішення викладеним вище критеріям законності не відповідає, позаяк не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, вчинене у спірних правовідносинах владне управлінське волевиявлення підлягає скасуванню, а оскільки адміністративний орган не виконав усіх управлінських дій, необхідних доказів не зібрав, оцінку таким доказам не надав, суджень з приводу цих доказів у тексті письмової відмови не виклав, то у адміністративного органу виникає обов`язок повернутись до повторного розгляду матеріалів звернення заявника з урахуванням висновків суду по даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі імміграційної справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.132, 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 3618 від 22.07.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2019р. про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.