Справа № 463/8053/20
Суддя: Леньо С. І.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №463/8053/20
Провадження №2-а/463/167/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспектора Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Штибель Мар`яна Богдановича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови серії ЕАМ № 2900808 від 30.07.2020р. про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Позов обґрунтовує тим, що 30.07.2020р. інспектором патрульної поліції винесено оскаржувану постанову, згідно з якою його притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за те, що він 30.07.2020р. о 17:11 год. в м. Львові на вул. Торгова, 28, керуючи автомобілем Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_1 здійснив проїзд на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушив вимоги п. 8.7.3 «е» ПДР України. Вважає таку постанову необґрунтованою, а викладені в ній обставини такими, що не відповідають дійсності. Зокрема, рух відбувався за адресою м. Львів, пр. Чорновола, 7, де відбулось фактичне місце зупинки та складання даної постанови, а не за адресою м. Львів, вул. Торгова, 28. Крім того, переконаний, що здійснював рух при дозволеному зеленому сигналі світлофора, тоді як доказів про протилежне інспектор поліції не надав. Враховуючи наведене, факт вчинення ним адміністративного правопорушення відсутній. Тому, просить скасувати згадану вище постанову, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою від 04.09.2020р. відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Крім того, також просить винести окрему ухвалу у зв`язку з порушенням його прав, яке виразилось у винесенні відносно нього протиправної постанови.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. В силу вимог ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Найперше суд вважає за необхідне зазначити, що не вбачає підстав для винесення окремої ухвали.

Зокрема, відповідно до частини другої статті 249 КАС України у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

При цьому, частина четверта цієї статті закріплює правило, згідно якого в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності належить до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, а ефективним способом захисту в такому випадку буде перевірка цього рішення в порядку судового контролю, тоді як винесення окремої ухвали можливо лише в тому випадку, якщо буде встановлено, що відповідач діяв свавільно або ж поза межами своїх повноважень.

Виходячи з встановлених обставин справи при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв відповідно до закону, а тому, немає підстав для висновку, що його дії виходили за межі його повноважень. Крім того, суд не вбачає в діях відповідача ознак свавільності, а доказів про протилежне позивач до матеріалів справи не долучив, що в сукупності свідчить про відсутність підстав для винесення окремої ухвали.

З постанови серії ЕАМ № 2900808 від 30.07.2020р., копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.9), вбачається, що позивача притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн., у зв`язку із скоєнням правопорушення, яке виразилось в тому, що позивач 30.07.2020р. о 17:11 год. в м. Львові на вул. Торгова, 28, керуючи автомобілем Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_1 здійснив проїзд на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушив вимоги п. 8.7.3 «е» ПДР України.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

За змістом п. 8.7.3 «е» ПДР України, червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час розгляду адміністративної справи № 337/3389/16-а в постанові від 30.05.2018р. зазначив, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного Верховний Суд відмітив, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Натомість, окрім як доводів, викладених в оскаржуваній постанові, матеріали справи не містять жодних доказів про вчинення позивачем інкримінованого правопорушення, а відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України не довів перед судом правомірності свого рішення.

Вказане в сукупності свідчить про те, що вина позивача у вчиненні інкримінованого йому правопорушення належними і допустимими доказами не доведена, а відтак, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а позов відповідно задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За правилами п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на те, що даним рішенням скасовується постанова працівника поліції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, провадження у справі підлягає закриттю.

У відповідності до вимог статті 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 420,40 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Враховуючи, що відповідачем у справі виступала посадова особа Управління ПП у Львівській області ДПП, такий судовий збір підлягає стягненню саме за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 241, 244, 246, 268, 271, 286 КАС України, ст. ст. 9, 122, 247, 251, 268, 279, 280, 288, 293 КУпАП, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАМ № 2900808 у справі про адміністративне правопорушення від 30.07.2020 року відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному ст. ст. 272, 286, пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Відповідач: інспектор Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Штибель Мар`ян Богданович, адреса місцезнаходження: 79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19.

Суддя: Леньо С. І.