Справа № 160/6069/20
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2020 року Справа № 160/6069/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 в якій позивач просить:
- визнати дії командира військової частини НОМЕР_1 неправомірними щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 -2019 рока та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 нарахувати суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 -2019 рока в розмірі грошового забезпечення за один місяць за винятком щомісячної додаткової грошової винагороди;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 нарахувати суму грошової компенсації вартості за неотримане речове майно..
В обґрунтування адміністративного позову, позивач зазначає, що він відповідно до контракту від 28.02.2017 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, який був укладений з військовою частиною НОМЕР_2 Міністерства оборони України, проходив військову службу у Збройних силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 59-РС від 18.04.2019 року був звільнений у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Позивач вважає, що на день звільнення відповідачем протиправно, в порушення п.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктів 2, 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 року, не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017-2019 роки. Такі дії відповідача вважає протиправними та такими, що порушують його конституційні права, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити з задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Що стосується виплати матеріальної допомоги за 2017-2019рр. для вирішення соціально-побутових питань представником відповідача зазначено, що вказаний вище вид матеріальної допомоги виплачується військовослужбовцю на підставі його рапорту та в межах бюджетних асигнувань. Позивач під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 до командування військової частини не подавав відповідний рапорт (заяву) про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а тому відсутні підстави для їх виплати. Крім того, при виплаті військовослужбовцям даної допомоги, враховується ліміт на військову частину з розрахунку на всіх військовослужбовців, що мають право звернутися з рапортом відповідно до наказу МОУ №260 від 11.06ю2018р. Щодо грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідач зазначив, що рапортів для зарахування грошової компенсації за неотримане речове майно в наказ при звільнені позивач не подавав, у зв`язку з чим наказів командира військової частини НОМЕР_1 про зазначених компенсацій не видавалося. Також, відповідач наголосив, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно позивач набув би за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років з настання права на отримання речового майна, при цьому календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України становить 03 роки 06 місяців 25 днів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року прийнято до свого провадження вказану справу та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до пункту 3 Розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній з 02.04.2020), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.
Першим днем для прийняття рішення по даній справі є 09.08.2020 вихідний день (неділя), також припадає на період перебування судді у відпустці, у зв`язку з чим, дане рішення прийнято першим робочим днем 26.06.2020р.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до контракту від 28.02.2017 року про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського складу, який був укладений з військовою частиною НОМЕР_2 Міністерство оборони України проходив військову службу у Збройних Силах України.
Відповідно пункту 3 цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки. Контракт набрав чинності з 28.02.2017 року (п.11 Контракту).
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_3 від 03.12.2018р. та безпосередньо брав участь у антитерористичній операції, що підтверджується відповідними записами у військовому квитку позивача НОМЕР_4 від 26.12.1994р. (стор.24), копія якого наявна в матеріалах справи.
Згідно витягу з наказу №108 від 24.04.2019 року командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, старшого сержанта ОСОБА_1 , водія інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) під "18" квітня 2019 року № 59-РС з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Павлоградського міського військового комісаріату Дніпропетровської області.
З "24" квітня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
В позовній заяві позивач зазначає, що під час звільнення та повторно 19.07.2019 він звертався із рапортами на ім`я командира військової частини № НОМЕР_5 Міністерства оборони України, щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017-2019 рока, які були направлені листом з повідомленням до військової частини.
У листі фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України №116/14/2/232/л від 10.02.2020р., який наявний в матеріалах справи, зазначено, що у фінансово-економічному управлінні Командування Сухопутних військ Збройних Сил України за дорученням в межах компетенції розглянуто звернення позивача до Міністерства оборони України стосовно отримання грошових виплат після звільнення з військової служби.
Командиром військової частини НОМЕР_1 не прийнято рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017-2019 роки, оскільки рапортів на виплату цієї допомоги у військовій частині НОМЕР_1 не зареєстровано, відповідні накази не видавалися, підстав для її виплати не вбачається. Також повідомили, що рапортів на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та грошової компенсації за піднайом житла позивачем не подано, у зв`язку з цим наказів командира військової частини НОМЕР_1 про виплату зазначених компенсацій не видавалося.
Згідно листа військової частини НОМЕР_6 від 12.03.2020р. №116/10/2/3/170, копія якого наявна в матеріалах справи, за дорученням командувача Сухопутних військ Збройних Сил України у речовій службі тилу логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, в межах повноважень, розглянуто звернення позивача стосовно не виплати грошової компенсації за недоотримане речове майно під час його військової служби.
По суті порушеного питання повідомили, що відповідно п.3 вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.16 № 178 «Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії... грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» грошова компенсація виплачується у разі звільнення або загибелі (смерті) на підставі рапорту. За доповіддю посадових осіб оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та військової частини НОМЕР_1 позивач рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 для зарахування зазначеної виплати в наказ при звільненні не писав, тому законних підстав для виплати і грошової компенсації за недоотримане речове майно немає.
Також, судом досліджено наявні в матеріалах справи копії Атестата військовослужбовця №17 від 11.05.2019р., Довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення від 18.11.2019р., Грошового атестата військової частини НОМЕР_1 від 18.11.2019р.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною 2 статті 9 Закону №2011-XII військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
У відповідності до частини 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, головою Служби зовнішньої розвідки України, головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Інструкції № 232. офіцери, прапорщики, мічмани набувають права на отримання речового майна за встановленими Нормами одночасно з присвоєнням їм першого офіцерського звання чи військового звання прапорщик або мічман. Наступна видача предметів речового майна вказаним категоріям військовослужбовців проводиться після закінчення встановлених строків носіння раніше отриманих речей.
Згідно із п. 4 розділу ІІІ Інструкції № 232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 (далі - Порядок №178).
Пункт 2 Порядку №178 вказує, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку №178).
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).
Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475 (далі - Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».
Право на отримання речового майна та право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно регламентовані різними приписами чинного законодавства, при цьому право на отримання компенсації в будь-якому випадку є наслідком наявного права на отримання речового майна.
З аналізу вищенаведеного випливає те, що у разі, зокрема, звільнення з військової служби, за заявою (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, такому військовослужбовцю виплачується грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.
Судом встановлено, що згідно витягу з наказу №108 від 24.04.2019 року командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, старшого сержанта ОСОБА_1 , водія інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) під "18" квітня 2019 року № 59-РС з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Павлоградського міського військового комісаріату Дніпропетровської області.
З "24" квітня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
При цьому, позивачу не було видано довідки встановленого зразку, завіреної посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 .
Також, позивачу, на момент виключення військовослужбовця зі списків особового складу, не було виплачено грошову компенсацію вартості за недоотримане речове майно, що не заперечується учасниками справи.
Щодо посилання відповідача про те, що позивачем під час звільнення не подавався відповідний рапорт про отримання такої компенсації, суд зазначає наступне.
Як зазначалось вище, згідно з п.15 розділу ІІІ Інструкції 475 військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».
Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», свідчить про те, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження особою військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
З огляду на вказане суд приходить до висновку, що військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.
Такий висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у аналогічній справі №821/2/18.
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Крім того, ні в Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні в Порядку № 178 не встановлено строку подачі рапорту чи заяви про виплату грошової компенсації. Тобто цей термін не обмежується будь-яким нормативним документом.
З аналізу викладеного, суд зазначає, що фактично спору про наявність у позивача права на нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно не існує, а спір існує з питання дотримання позивачем процедури подачі рапорта/заяви на отримання компенсації за неотримане речове майно.
Таким чином, аналіз норм ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», абз. 1 та 3 п. 242 Положення №1153/2008, а також п.п. 2, 3 Порядку №178 дає підстави для висновку про наявність у позивача права на грошову компенсацію замість недоотриманого речового майна при звільненні з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №803/1135/17 та від 10.09.2019 у справі №803/774/17.
Факт звернення позивача до відповідача із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів щодо отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно підтверджується листом фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України №116/14/2/232/л від 10.02.2020р. та листом військової частини НОМЕР_6 від 12.03.2020р. №116/10/2/3/170.
Щодо доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, про те, що позивачу грошова компенсація за неотримане речове майно не має виплачуватись, бо така нараховується лише за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, суд зазначає наступне.
За змістом наказу №108 від 24.04.2019 року командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Разом з тим, згідно наказу Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року N 232», грошова компенсація вартості речового майна надається військовослужбовцям за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, то згідно з ч. 1 ст. 91 Закону №2011-Х11 порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
При цьому, Порядком №178 така умова компенсації вартості за не отримане речове майно не передбачена.
Згідно з ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, суд застосовує Порядок №178, як нормативний акт вищої сили, а не наказ Міністерства оборони України від 10.06.2019 №306.
Крім того, суд відхиляє такі посилання відповідача на пункту 4 розділу ІII Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства оборони України від 10.06.2019 № 306), оскільки вказані зміни внесено 10.06.2019, а спірні правовідносини між сторонами виникли у квітні 2019р. під час звільнення позивача, а отже наказ Міністерства оборони України від 10.06.2019 № 306 на них не розповсюджується.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на наведене, суд вважає за необхідне з метою ефективного захисту права позивача вийти за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві компенсації за неотримане речове майно.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач допустив саме протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті під час звільнення позивача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, не провівши із позивачем повний розрахунок грошового забезпечення.
На підставі викладеного, суд доходить до висновку про протиправність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу в зв`язку із звільненням з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також зазначає, що зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі є належним способом захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 .
Щодо позовної вимого відносно виплати матеріальної допомоги за 2017-2019рр. для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. (п.1 цієї статті).
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно ч.1 ст.10-1 цього Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям зазначеної допомоги визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяких іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 №260 ( далі - Інструкція № 260).
Відповідно до п. 30.1 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно п.30.2 Інструкції №260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Пунктом 33.1 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до п.33.2 Інструкції №260 матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Аналізуючи зазначені правові норми, слід зазначити, що грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, за їх заявою на підставі наказу командира один раз на рік в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, який установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
В свою чергу, позивачем до матеріалів справи не додано будь-яких доказів щодо написання ним рапорту на виплату матеріальної допомоги за 2017р., 2018р., 2019р. для вирішення соціально-побутових питань.
Крім того, у відзиві на адміністративний позов представником відповідача наголошено, що позивачем під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не подавався рапорт про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а отже відсутні підстави для її виплати.
Вказані обставини також підтверджується листом фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України №116/14/2/232/л від 10.02.2020р. та листом військової частини НОМЕР_6 від 12.03.2020р. №116/10/2/3/170.
Отже, для нарахування відповідної допомоги військовослужбовець повинен ініціювати своє бажання її отримати шляхом подання рапорту. При цьому, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Вона надається військовослужбовцям у межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення на підставі наказу командира військової частини, що видається за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця із зазначенням обґрунтованих підстав для її отримання.
Сторонами не надано суду доказів подання позивачем рапорту про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017-2019 роки, який є передумовою для видання командиром військової частини відповідного наказу.
Таким чином, оскільки позивачем не здійснені усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, доказів протилежного позивачем не надано, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві, є будь-які фактичні дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 в зв`язку із звільненням з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_7 ) грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Турлакова