Справа № 240/13092/20
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Житомир справа № 240/13092/20

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Товкача Р.В. щодо винесення у виконавчому провадженні №50189838 постанови від 11.05.2019 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 130536,67 грн.; визнати протиправною та скасувати постанову цього державного виконавця від 11.05.2019 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 130536,67 грн.;

- визнати протиправними дії Головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Товкача Р.В. щодо винесення постанови від 09.09.2019 про відкриття виконавчого провадження №59999228 за постановою від 11.05.2019 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 130536,67 грн.; визнати протиправною та скасувати постанову цього державного виконавця від 09.09.2019 про відкриття виконавчого провадження №59999228.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що державним виконавцем Товкачем Р.В. у рамках здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа Корольовського районного суду у виконавчому провадженні №50189838 не стягнуто у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі - 1305366,72 грн. Натомість, сума стягнутого боргу становить 745,20 грн., 695,00 грн. - виконавчого збору та 1069,00 грн. - витрат виконавчого провадження, а всього 2509,20 грн., що становить 0,19 відсотка від загальної суми боргу. Отже, у державного виконавця не було підстав для стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 130536,57 грн. і його дії не відповідають принципу обґрунтованості та співмірності, визначеного у ст. 2 КАС України.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи у порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та призначено її розгляд на 23.09.2020.

Судове засідання, призначене на 23.09.2020, відкладено на 01.10.2020 у зв`язку з технічними причинами.

Від відповідача надійшло клопотання, в якому він просить залишити позовну заяву без розгляду. Зазначає, що в ході виконання даного виконавчого провадження не було стягнуто з боржника у повному обсязі виконавчий збір, у зв`язку з чим на підставі ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у пункті другому резолютивної частини постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 05.09.2019 №50189838 було зазначено: "Вивести в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору №50189838 від 11.05.2019", копію якої ОСОБА_1 отримав 09.09.2019 особисто під підпис, про що свідчить відмітка на відповідній постанові. Вважає, що боржнику було відомо про відкрите виконавче провадження №59999228 щодо стягнення з нього виконавчого збору у ВП №50189838. Враховуючи перерахування коштів на депозитний рахунок відділу у сумі 129841,67 грн. для погашення суми виконавчого збору, боржник погодився з правомірністю її винесення. Також зазначає, що адвокатом ОСОБА_1 20.03.2020 подано до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі запит про фактично стягнуті кошти у виконавчому провадженні №50189838, у відповідь на який надано належним чином завірені копії: постанови про відкриття виконавчого провадження №50189838 від 18.02.2016; постанови про стягнення виконавчого збору №50189838 від 11.05.2019; постанови про повернення виконавчого документа стягувачу №50189838 від 05.09.2019; постанови про відкриття виконавчого провадження №59999228 від 09.09.2019; постанови про закінчення виконавчого провадження №59999228 від 10.03.2020. Відповідь було отримано 30.03.2020, що підтверджується відстеженням поштового пересилання, а з позовом ОСОБА_1 звернувся 10.08.2020, тобто з порушенням десятиденного строку.

Вирішуючи питання щодо пропуску строку звернення до суду позивачем з вказаним позовом, суд враховує таке.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Відповідно до частини 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що позивачем, окрім дій державного виконавця, оскаржуються прийняті ним постанови від 11.05.2019 №50189838 про стягнення виконавчого збору, а також від 09.09.2019 про відкриття виконавчого провадження №59999228 щодо стягнення цього збору.

Відповідач, наполягаючи на наявності підстав для залишення позову без розгляду, вказує на те, що оскаржувані постанови були направлені на адресу боржника, в підтвердження чого надає реєстр згрупованих поштових відправлень з розрахунковим документом в підтвердження здійснення факту відправлення поштової кореспонденції за 11.09.2019. При цьому, аналогічних доказів стосовно направлення постанови від 11.05.2019 відповідачем надано не було.

Для встановлення обставин отримання позивачем оскаржуваних постанов, та як наслідок, визначення початку перебігу строку для звернення з даним позовом до суду, в якості свідка був допитаний позивач.

Своїми поясненнями він заперечив факт отримання поштової кореспонденції від відповідача. Єдиний документ, який був ним отриманий нарочно у відповідача 09.09.2019, це постанова від 05.09.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу, отримання якої особисто з його ініціативи було зумовлено необхідністю зупинення повторного проведення торгів щодо реалізації арештованого майна, зважаючи на обґрунтовані побоювання втратити свій будинок. Будь-яких інших документів від відповідача він не отримував ані поштою, ані особисто. Що стосується добровільної сплати суми виконавчого збору, вказав, що постанови про визначення цієї суми та її статусу він не отримував. Державним виконавцем було усно повідомлено йому про факт наявності заборгованості, яку і було ним сплачено у березні 2020 року. І лише після цього він звернувся до адвоката за отриманням правової допомоги.

Оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для констатації факту вручення позивачу постанови від 09.09.2019 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору, оскільки її направлення на поштову адресу позивача не є тотожним обставинам її отримання. Будучи попередженим про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, позивач спростував факт її отримання від відповідача.

Судом враховуються посилання відповідача на те, що позивачем було отримано особисто постанову від 05.09.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу, у пункті 2 якої було зазначено про виведення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору. У той же час, ця постанова не є тим юридичним фактом, на підставі якого відбувається стягнення виконавчого збору, а відтак ознайомлення позивачем з її змістом не можна визнати таким, що зобов`язувало б ОСОБА_1 вчиняти юридично значимі дії щодо її оскарження. Без подальшої реалізації відповідачем своїх владних повноважень шляхом прийняття наступних рішень, сама по собі постанова від 05.09.2019 не призвела б до виникнення у позивача обов`язку сплатити виконавчий збір, а тому ознайомлення з її змістом теж не можна ототожнювати з моментом, коли особа повинна була беззаперечно дізнатися про порушення своїх прав.

Суд вважає слушними доводи позивача, що якщо особа має право на отримання копії рішення, то відлік строку на його оскарження починається з моменту отримання такого рішення.

Жодні докази, надані відповідачем, окрім трекінгу про вручення 30.03.2020 о 16:26 направленої адвокату відповіді на запит, не свідчать про вручення позивачу копій оскаржуваних постанов.

Що стосується факту добровільної сплати позивачем у березні 2020 суми виконавчого збору, то він не суперечить показам позивача про те, що йому було повідомлено про факт наявності заборгованості, яку він і сплатив. Ця обставина не свідчить про вручення йому примірників постанов від 11.05.2019 та від 09.09.2019. Крім того, добровільна сплата виконавчого збору не є тією обставиною, яка перешкоджає судовому оскарженню рішень про його стягнення та яка беззаперечно свідчить про їх законність.

Судом також з`ясовувалось питання стосовно того, яким чином представником позивача була отримана інформацію стосовно реквізитів постанов, зазначених у його запиті від 18.03.2020 до відповідача з вимогою повідомити про розмір фактично стягнутих сум грошових коштів державною виконавчою службою у виконавчому провадженні №50189838 та з вимогою надати належним чином завірені копії, зокрема, оскаржуваних постанов. З цього приводу представником позивача було пояснено, що номери постанов були отримані ним з відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, однак їх примірники отримані ним офіційно тільки разом з відповіддю відповідача на його запит.

Враховані судом й докази відповідача стосовно того, що позивач неодноразово ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження, однак з цього приводу слід зазначити, що ці факти мали місце до прийняття оскаржуваних постанов.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність достатніх та неспростовних доказів, які б вказували на те, що позивачу було вручено копії оскаржуваних постанов від 11.05.2019 та від 09.09.2019 після їх прийняття. Натомість, єдиним доказом, який підтверджує факт вручення уповноваженому представнику позивача примірників оскаржуваних постанов є трекінг Укрпошти про вручення 30.03.2020 ОСОБА_2 поштового відправлення від відповідача.

Саме ця дата, яка підтверджена документально, і визнається судом початком перебігу строку для звернення з даним позовом до суду.

Визначаючись з дотриманням позивачем спеціально встановленого строку для оскарження дій та рішень державного виконавця, суд зазначає, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX.

Вказаним законом доповнено розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України пунктом 3 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Отже, під час дії карантину, запровадженого з 12.03.2020 Кабінетом Міністрів України постановою від 11.03.2020 № 211, строки звернення до адміністративного суду продовжуються на час його дії.

У свою чергу, у подальшому, 17.07.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 №731-IX (далі - Закон України №731-IX).

Згідно з п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №731-IX процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Як було встановлено судом, представник позивача про наявність зазначених постанов державного виконавця дізнався 30.03.2020, що підтверджується матеріалами справи, а відтак десятиденний строк звернення з позовом до суду спливав 10.04.2020 під час дії карантину. Позивач з даним позовом звернувся до суду 10.08.2020, тобто, зважаючи на запроваджене правове регулювання, викликане карантинними заходами, у межах встановленого Законом строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, позивачем дотримано строк звернення до суду, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.

У судове засідання, призначене на 01.10.2020, представник відповідача не з`явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, протокольною ухвалою перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Так, судом встановлено, що Корольовським районним судом міста Житомира 29.09.2014 прийнято заочне рішення, яким позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором від 14.08.2006 №014/550/81/90341 у сумі 1082671,50 грн. та заборгованість за кредитним договором від 25.04.2008 №014/5550/82/132645 у сумі 219041,22 грн., а всього 1301712,72 грн.

На підставі рішення суду 27.04.2015 було видано виконавчий лист №296/4418/ 14-ц.

Старшим державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції 18.02.2016 відкрито виконавче провадження №50189838 з примусового виконання зазначеного судового рішення.

У межах даного виконавчого провадження головним державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 11.05.2019 винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 130536,67 грн.

У свою чергу, 05.09.2019 головним державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" - стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Також, головним державним виконавцем 09.09.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59999228 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 130536,57 грн.

Адвокатом позивача Горопашиним С.С. 18.03.2020 на адресу Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було надіслано адвокатський запит про надання інформації щодо виконання судового рішення, грошових сум, які були з стягнуті, їх розподілу, оскільки відповідні документи на адресу боржника не надходили, а кошти сплачувалися самостійно.

Згідно відповіді начальника Корольовського ВДВС у місті Житомирі від 25.03.2020 №8.22-29/20/12/42696 встановлено, що Корольовським ВДВС м. Житомира в рамках здійснення виконавчих дій по виконавчому провадженню №50189838 фактично стягнуто: 745,20 грн. боргу, 695,00 грн. виконавчого збору та 1069,00 грн. витрат виконавчого провадження.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VIII).

Законом №1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3 Закону №1404-VIII).

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою та другою статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Наведена правова норма свідчить на користь висновку, що законодавцем встановлений єдиний алгоритм дій виконавця щодо вирішення питання стягнення виконавчого збору при закінченні виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. ст. 37 Закону - винесення постанови про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа.

Отже, Закон не дозволяє ані виконувати постанову про стягнення виконавчого збору, прийняту до закінчення виконавчого провадження, як це мало місце у даній справі, ані зазначити про обов`язок боржника сплатити виконавчий збір у постанові про повернення виконавчого документа. Для вирішення цього питання законодавцем чітко врегульовано його процедуру та обмежено її відповідним строком.

За обставин даної справи, відповідач постанови, про яку йдеться у ч. 3 ст. 40 Закону, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа, тобто 06.09.2019, не прийняв. Натомість, 09.09.2019 виконавець прийняв рішення про відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови від 11.05.2019 про стягнення виконавчого збору.

Такий порядок дій відповідача та ухвалення рішень прямо суперечить приписам частини третьої статті 40 Закону №1404-VІІІ, що є самостійною підставою для визнання цих дій та рішень протиправними, оскільки за концепцією правової держави, якою проголошена Україна відповідно до її Конституції, правове регулювання суспільних відносин стосовно держави, її органів та їх посадових осіб відбувається за принципом - заборонено все, за винятком того, що прямо дозволяється законом. Відповідач діяв у відмінний від встановленого Законом спосіб.

Спір у цій справі також пов`язаний з правомірністю стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у його повній сумі, зважаючи на повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Закон №1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів №1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Так, як було зазначено, положення частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість, частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому, пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону №1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної норми Інструкції, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону №1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20.05.2015 № 276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08.09.2016 №643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону № 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом №1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Матеріалами справи встановлено, що державним виконавцем в рамках здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа Корольовського районного суду по виконавчому провадженню №50189838 стягнуто у примусовому порядку 745,20 грн. боргу, 695,00 грн. виконавчого збору та 1069,00 грн. витрат виконавчого провадження, всього 2509,2 грн.

Отже, з огляду на наведене правове регулювання спірних правовідносин, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений у оскаржуваних постановах, а отже такі постанови не відповідають вимогам статті 27 Закону №1404-VIII та матеріально-правовим приписам, які регламентують діяльність суб`єктів владних повноважень та закріплені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця та оскаржувані постанови є такими, що не відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, зважаючи на що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги задоволення позову та приписи ст. 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати у сумі 2146,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Товкача Р.В. щодо винесення постанови від 09.09.2019 про відкриття виконавчого провадження №59999228 за постановою від 11.05.2019 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 130536,67 грн.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Товкача Р.В. від 11.05.2019 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 130536,67 грн. у виконавчому провадженні №50189838.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Товкача Р.В. від 09.09.2019 про відкриття виконавчого провадження №59999228 за постановою від 11.05.2019 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 130536,67 грн.

Стягнути з Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2146,16 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення за правилами, встановленими статтями 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене 01.10.2020.

Суддя Н.М. Майстренко