Справа № П/857/1/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 рокуЛьвівСправа № П/857/1/20 пров. № А/857/6030/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гуляка В.В., Макарика В.Я.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі №П/857/1/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до судді Львівського окружного адміністративного суду Хоми Олени Петрівни про визнання дій протиправними (головуючий суддя першої інстанції Баранюк А.З., місце ухвалення м. Тернопіль, дата складання повного тексту 15.04.2020),-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2019 по справі №П/857/1/20, 13.04.2020 р. до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла за підсудністю справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до судді Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача по незаконному видаленню позивача, як вільного слухача і члена громади міста Львова, із зали судового засідання 11 лютого 2020 року.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, оскільки прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що відповідач позбавивши його права бути присутнім при розгляді судової справи вчинила протиправну дію. Між ним та відповідачем виник юридичний спір, він вважає дії відповідача по силовому вилученню його із залу суду протиправними, тому відповідно до статті 124 Конституції України подав позов до адміністративного суду, оскільки юрисдикція судів поширюється на будь який юридичний спір.

Також вказує на те, що суд першої інстанції спочатку приходить до висновку що цей юридичний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а потім зазначає, що зазначені вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції як окремий позов. Наведене апелянт вважає порушенням статті 55 Конституції України.

Крім цього вважає, що судом проігноровано вимоги ст. 8 Конституції України про те що норми Конституції є нормами прямої дії.

Просить перед початком розгляду справи розглянути його клопотання про визнання його дієздатною людиною і громадянином України, на якого розповсюджуються права, свободи і обов`язки, визначені в Конституції України і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки суд першої інстанції визнав його фізичною особою, а дію Конституції України і Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на фізичну особу не розповсюджується та, застосовувати норми Конституції України, як норми прямої дії.

Просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Суть заперечень полягає у тому, що у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності. Тоді як, дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються виключно в порядку, визначеному процесуальними законами.

Предметом позову в цій справі є дії (рішення) судді Львівського окружного адміністративного суду Хоми О.П. щодо видалення ОСОБА_1 , як вільного слухача із зали судового засідання 11.02.2020, вчинені в межах розгляду адміністративної справи №813/1977/18. Вказані дії стосуються вчинення суддею передбачених процесуальним законом дій, а тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.

Просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі - без змін. Крім цього, розгляд справи проводити без участі відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув. Хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання, про що свідчить повідомлення про вручення та отримання повістки повідомлення на 30.09.2020р. 16.09.2020 особисто позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 313 КАС України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

На час та дату перегляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , заяв та клопотань з приводу відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності позивача ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що предметом даного позову є оскарження процесуальної дії судді Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 щодо видалення позивача із залу судового засідання при розгляді справи №813/1977/18 за позовом члена громади міста ОСОБА_3 до Львівської міської ради та Львівського міського голови А.І. Садового.

Суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі з тих підстав, що позовні вимоги про оскарження дій відповідача стосуються вчинення судом передбачених процесуальним законом дій, тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір ( п. 1 ч. 2 ст. 4 КАС України).

Відповідно до пункту другого частини першої вказаної вище статті, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг ( п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У публічно-правовому спорі участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно- правовий. Разом з тим, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно із частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Як уже зазначалось вище, позивач оскаржує дії відповідача, судді Львівського окружного адміністративного суду Хоми О.П. щодо видалення позивача, як вільного слухача, із залу судового засідання при розгляді справи №813/1977/18.

Підстави і порядок видалення із залу судового засідання врегульовано Главою 9 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою впливу на безсторонність суду забороняється і зумовлює відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»).

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Відповідно до наданого у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» роз`яснення, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом. Оскарження ухвал або інших процесуальних актів суду, якими не завершується провадження у справі (про прийняття заяв і скарг до розгляду, про призначення судових засідань, про виклик осіб, про витребування документів та інших доказів тощо), крім випадків, прямо передбачених процесуальним законом, не допускається. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, їх розгляд, витребування від судів інформації про судові справи у зв`язку з такими заявами, направлення заяв судам, вимоги до суддів про встановлення контролю за розглядом справи судом чи суддею є порушенням незалежності та самостійності суду (пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади»).

Таким чином, з аналізу наведених вище положень слідує, що у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності. Тоді як, дії суду (судді), вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються виключно в порядку, визначеному процесуальними законами. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові від 27 листопада 2019 року у справі №334/2285/16-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.10.2019 у справі №1340/4052/18 при вирішення подібних правовідносин зазначено, що оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про оскарження дій відповідача стосуються вчинення судом передбачених процесуальним законом дій, тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.

Аналогічна позиція викладена у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських судів де, зокрема, до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських судів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку із добросовісним здійсненням ними своїх функцій.

Крім цього, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, пункт 33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Відповідні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19) та від 02 жовтня 2019 року у справі №815/110/16 (провадження №11-547апп19).

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а судовий розгляд питання щодо оскарження процесуальних дій судді, у даному випадку видалення із зали судового засідання, в адміністративних справах повинен здійснюватися за правилами адміністративного судочинства в порядку апеляційного оскарження рішення у справу, тому відповідно у відкритті провадження в адміністративній справі за поданим позовом слід відмовити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Що стосується клопотання позивача про визнання його перед початком розгляду справи дієздатною людиною і громадянином України, на якого розповсюджуються права, свободи і обов`язки, визначені в Конституції України і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, то наведене не являється предметом спору та не викликає сумнівів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі №П/857/1/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. В. Гуляк
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 01.10.20р.