Справа № 520/10616/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

29.09.2020 р. справа №520/10616/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
проскасування рішення, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 11.08.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 12.08.2020 р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 14.09.2020 р.

Позивач, громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №368 від 26.11.2019р.. стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дитини громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 - сина, громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що дозвіл на імміграцію в Україну було скасовано без належних на те підстав.

Відповідач, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (далі за текстом - владний суб`єкт, міграційний орган, Управління), з поданим позовом не погодився, зазначивши, що дозвіл на імміграцію в Україну у 2006 р. заявнику було видано безпідставно.

Відзив на позов надійшов до суду 25.08.2020р.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Рішенням відділу ГІРФО ГУМВСУ в Київській області від 02.10.2006 р. заявнику та дитині заявника, сину - ОСОБА_2 , 2006 р.н., було надано дозвіл на імміграцію в Україну.

На реалізацію цього дозволу позивачу було видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 02.10.2006 р.

У лютому 2020 р. заявник через представника звернувся до відповідача із запитом щодо чинності вказаних документів.

На вказаний запит Центральним Міжрегіональним Управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмовою відповіддю № 8010.6.1-11424/8010.6-20 від 02.03.2020 р. повідомив заявника про скасування його дозволу на імміграцію на підставі рішення №368 від 26.11.2019 р. за результатами висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.11.2019 р.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для цього владний суб`єкт зазначив положення п.1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Не погодившись зі відповідністю закону згаданого рішення владного суб"єкта, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Так, правовідносини з приводу імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства унормовані, насамперед, Законом України "Про імміграцію".

За визначенням ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України "Про імміграцію", відповідно до ст. 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Так, відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983 (далі за текстом - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення з приводу надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Згідно з ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Із викладеного вище випливає, що Порядком №1983 встановлена певна процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію яка має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Судом встановлено, що відповідачем не було дотримано встановлену Порядком №1983 процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію у повному обсязі, оскільки під час прийняття оскаржуваного рішення не було запропоновано іноземцю-заявнику надати відповідні пояснення з цього приводу.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи не надано доказів надіслання заявнику оскаржуваного рішення в тижневий строк після його прийняття.

Окрім того, відповідачем для з`ясування усіх обставин на виконання вимог ч.2 ст.2 КАС України не було не здійснено збір додаткової інформації стосовно іноземця та не було встановлено, що заявником на території України було одержано реєстраційний номер облікової картки платника податків, здійснюється підприємницька діяльність, заявник проживає в Україні разом із сім`єю тощо.

Згідно ч. 3 ст. 16 Загальної декларації прав людини, сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави.

Частиною 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Сукупність перелічених обставин доводить існування сталих та міцних соціальних, родинних, фінансових зв`язків іноземця з Україною.

У ході розгляду справи судом встановлено, що органами управління від імені держави Україна іноземцю було видано дозвіл на імміграцію.

Доказів вчинення за цією подією злочину (кримінального правопорушення) чи іншого протиправного діяння матеріали справи не містять.

Не містять матеріали справи і доказів подання іноземцем у процедурі одержання дозволу на імміграцію спотвореної, перекрученої, неправдивої, недостовірної інформації, котра об`єктивно не могла бути перевірена відповідним державним органом управління.

Суд вважає, що після одержання дозволу на імміграцію на правовідносини за участі іноземця та Держави України з приводу правової підстави для перебування на території України поширюються норми ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому втручання держави в особі компетентного владного суб`єкта у цю приватну сферу повинно відповідати критеріям цієї норми Конвенції.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами.

Дослідивши текст оскарженого рішення суд встановив, що правовою підставою для скасування дозволу на імміграцію владний суб`єкт обрав положення п. 1 та п. 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, суд вважає, що владний суб`єкт з достатньою чіткістю поза розумним сумнівом конкретизував правову підставу оскарженого рішення, але не дотримався цього правила відносно фактичної підстави видання оскарженого акту, що суперечить ст. 8 Конституції України, адже не узгоджується з принципом юридичної визначеності як невід`ємного складового елементу принципу верховенства права.

Продовжуючи розгляд справи, суд повторно зауважує, що приєднані до справи документи не засвідчують факт вчинення іноземцем злочину (кримінального правопорушення) чи скоєння іноземцем адміністративних правопорушень після набуття правової підстави для знаходження в Україні.

Навпаки, з цих документів слідує, що іноземець одержав реєстраційний номер облікової картки платника податків, здійснює підприємницьку діяльність, на території України в нього народилася дитина.

Сукупність перелічених обставин доводить існування сталих та міцних соціальних, родинних, фінансових зв`язків іноземця з Україною.

Суд звертає увагу, що у висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію заявнику владний суб`єкт у якості фактичної підстави для скасування дозволу на імміграцію вказав, що у 2006 р. рішення про надання заявнику дозволу на імміграцію було прийнято без наявності передбачених законом підстав.

Проте, з цього приводу суд зазначає, що в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі № 820/2262/17 викладений висновок, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Підсумовуючи, суд зазначає, що критерії законності рішення владного суб`єкта наразі викладені у ч. 2 ст. 2 КАС України, де зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржене рішення цим критеріям не відповідає, позаяк не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі імміграційної справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог в частині скасування спірного рішення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.132, 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 368 від 26.11.2019р. стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та дитини громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 - сина, громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 .

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.