Справа № 420/6013/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6013/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України, в якій позивач просить:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 , стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті середнього заробітку ОСОБА_1 за період затримки (з 23.08.2018 по 13.05.2020) остаточного розрахунку при звільненні;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 23.08.2018 по 13.05.2020.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у Військово-Морських Силах Збройних Сил України та наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.08.2018 №155 був звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.08.2018 року №162, позивача виключено зі списків особового складу і знято з усіх видів забезпечення. Позивач зазначає, що до дня звільнення з військової служби він знаходився на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 та під час розрахунку при звільненні, в порушення вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", військова частина НОМЕР_1 не виплатила йому індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, що стало предметом судового спору.

Також позивач зазначає, що на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 року по справі №420/4821/19, яке було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 року кошти (суму індексації грошового забезпечення) було перераховано на картковий рахунок позивача 13.05.2020 року.
Позивач стверджує, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Тому, 26.05.2020 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.08.2018 по 13.05.2020, як того вимагає норма статті 117 Кодексу. Але, листом від 18.06.2020 року №1376, ОСОБА_1 було відмовлено у вказаній виплаті.

Позивач вважає відмову в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки розрахунку необґрунтованою та такою, що порушує його законні права.

Від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 72-76), в якому представник відповідача зазначив, що вимоги, викладені в позовній заяві позивачем, військова частина НОМЕР_1 не визнає в повному обсязі, як такі, що є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.

В обґрунтування правової позиції, представник відповідача зазначив, що позовні вимоги щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні позивача не підлягають задоволенню, оскільки позовна заява обґрунтована лише сумою індексації грошового забезпечення, виплаченою на підставі судового рішення, в той час як при остаточному розрахунку виплачуються й інші складові грошового забезпечення, які не були предметом розгляду цієї справи.

Представник відповідача зазначає, що беручи до уваги те, що наказ Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.08.2018 року №162 про виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення не оскаржується та не оскаржувався раніше, а також те, що з рапортом з приводу не виключення його зі списків особового складу частини не звертався, а тому звільнення позивача з військової служби відбулось законно.

Щодо застосування статті 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до спірних правовідносин, представник відповідача зазначає, що згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В даному випадку, на думку представника відповідача, вбачається, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення індексації грошового забезпечення (рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 року у справі №420/4821/19, яке було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 року). Таким чином, положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. За таких обставин відповідач вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі №807/1502/15, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15 та від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18. Представник відповідача стверджує, що спір щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди виник між сторонами майже через рік після звільнення пзивача з військової служби та виключення зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, доказів оскарження таких сум позивачем до позовної заяви не надано, то також і підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04.12.2019 року по справі №825/742/16.

Отже, представник відповідача вважає, що командування військової частини НОМЕР_1 діяло на підставі, у спосіб та у межах законодавства, жодних протиправних дій чи бездіяльності щодо позивача не було вчинено, з огляду на зазначене, а тому вимоги позивача є незаконними.

Позивач надав до суду відповідь на відзив (а.с. 85-90), в якій посилаючись на іншу судову практику зазначив, що звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, що виключно стосуються несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та виплати середньомісячного заробітку за період затримки. Відповідач застосовує лише вигідні для нього пункти рішення Європейського суду, при цьому навмисно нехтує ключовими моментами, що вказані в даному документі.

Ухвалою суду від 24.07.2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що згідно з витягом з наказу Командувача Військово-Морських Збройних Сил України від 17.08.2018 року № 155 (а.с. 44), наказано:

відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованих осіб офіцерського складу Військово-Морських Сил Збройних Сил України звільнити з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) підполковника ОСОБА_1 , старшого оперативного чергового відділення напрямків відділу оперативного управління Командного центру штабу Командування.

Відповідно до витягу з наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 23.08.2018 року № 162 (а.с. 45), наказано, зокрема:

підполковника ОСОБА_1 , старшого оперативного чергового відділення напрямків відділу оперативного управління командного центру штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 серпня 2018 року № 155 з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що 23 серпня 2018 року справи та посаду здав. З 23 серпня 2018 року виключити зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, зняти з усіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеса;

виплатити премію за період з 1 серпня по 23 серпня 2018 року у розмірі 39% від посадового окладу;

виплатити грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 28 календарних років у розмірі 209785 гривні 80 копійок відповідно до наказу Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260;

відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно належна грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, складає 82274 гривень 55 копійок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 по справі №420/4821/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково та постановлено:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На виконання рішення суду, командуванням військової частини НОМЕР_1 13.05.2020 ОСОБА_1 виплачено суму індексації грошового забезпечення в розмірі 23234,56 грн. (а.с. 67)

Листом від 26.05.2020 позивач звернувся до командування військової НОМЕР_1 , в якому просив виплатити йому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 23.08.2018 по 13.05.2020. (а.с. 42)

Листом від 18.06.2020 №1376, командуванням військової частини НОМЕР_1 повідомлено позивача про те, що жодної заборгованості перед позивачем у військової частини НОМЕР_1 не рахується; на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 у справі №420/4821/19, яке набрало законної сили 31.03.2020 індексацію грошового забезпечення виплачено 13.05.2020; ст. 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати не застосовується. (а.с. 43) Не погоджуючись з зазначеними діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження військової служби та звільнення з неї регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

Відповідно до обставин, встановлених в рішенні Одеського оружного адміністративного суду від 18.12.2019 у справі №420/4821/19, позивач звільнений з військової служби у серпні 2018 року. Разом з тим, питання щодо розміру індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.08.2018 позивачем порушено в листі до відповідача у жовтні 2018 року. При цьому до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивач звернувся у серпня 2019 року, тобто через рік після звільнення.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації з січня 2016 року по серпень 2018 року виник через рік після звільнення позивача.

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

При вирішенні даного спору, судом врахована позиція Верховного суду, викладена в постанові від 04.12.2019 року у справі № 825/742/16.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які наявні у справі щодо їх належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає що позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення середнього заробітку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Суддя П.П.Марин

.