Справа № 640/17559/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року м. Київ № 640/17559/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клочкової Н.В., при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю., за результатами судового засідання в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1

до Національної поліції України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за участю позивача, відповідача

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Національної поліції України (надалі - відповідач), адреса: 01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України №872 о/с від 14 серпня 2019 року в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , начальника Департаменту внутрішнього аудиту;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту

внутрішнього аудиту Національної поліції України;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з 15 серпня 2019 року до моменту поновлення на посаді;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 500000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що наказ Національної поліції України № 872 о/с від 14 серпня 2019 року, яким було звільнено позивача зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (копія витягу з наказу додається) є протиправним та суперечить чинному законодавству, оскільки при звільненні відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача з займаної посади.

Позивач також звертає увагу, що статтею 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Однак, всупереч вищевикладеному, при повідомленні про зміни у структурі апарату Національної поліції України та ознайомленні з наказом 14 червня 2019 року, позивач зазначає, що йому не було запропоновано іншу роботу (посаду). Тільки зі спливом майже двох місяців за кілька днів до звільнення мені запропонували посади, які не були рівнозначними.

Також, позивач звертає увагу, що йому було запропоновано посади в порядку, що суперечить документообігу в Національній поліції України, а саме, позивач звертає увагу, що на листочку, що не був оформлений як документ: без підписів, печаток НПУ, не вказана особа, що видала цей документ, не ознайомлюючи мене офіційно, були запропоновані нерівнозначні посади, від яких я відмовився.

Позивач з вказаним наказом та діями суб`єкта владних повноважень щодо звільнення не погоджується, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, як такі, що є протиправними та таким що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що доводи та аргументи позивача викладені в позовній заяві є необґрунтованими, та в свою чергу зазначає, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України, останнім було додержано приписи норм Закону України «Про Національну поліцію» та було виконано усі встановлені вимоги вимоги, а саме: позивача було ознайомлено з наказом від 14 червня 2019 року № 575 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» та попереджено про наступне вивільнення від; позивачу було запропоновано усі наявні вакантні посади з граничним званням «полковник», що відповідає визначенню рівнозначних посад поліцейських.

Однак, при цьому, відповідач звертає увагу на ту обставину, що позивач власноручно відмовився від запропонованих йому посад, що в свою чергу дало обґрунтовані та законні підстави для прийняття наказу про звільнення позивача зі служби у Національній поліції України.

Також відповідач зазначає, що посилання позивача на статті 40, 49-2 Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та не можуть братись до увагу, оскільки вони стосуються лише осіб, які не проходять публічну службу.

Відповідач звертає увагу, що порядок залишення на роботі у разі реорганізації, зміни штатного розпису поліції врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію», яка і підлягає застосуванню при розгляді цього спору, оскільки нормами спеціального законодавства, яке регулює порядок порядок звільнення поліцейського у разі скорочення його посади є Закон України «Про Національну поліцію»

Керуючись вищевикладеним, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Не погоджуючись з аргументами викладеними відповідачем у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, в якій заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, та зазначає, що посади які були запропоновані позивачу, пропонувалися в порядку, що суперечить вимогам законодавства.

Позивач зазначає, що відповідачем були порушені вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю, а саме, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, однак, позивача був повідомлений про зміни у Структурі апарату Національної поліції України та ознайомлений з наказом 14 червня 2019 року.

Тобто, саме 14 червня 2019 року позивачу мали запропонувати рівнозначні посади, а не через два місяці після ознайомлення з наказом.

Також позивач зазначає, що посади йому були запропоновані в порядку, що суперечать документообігу в Національній поліції України, а саме, на листку, що не був оформлений як документ: без підписів, печатки НПУ, не вказана особа, яка видала цей документ, були запропоновані нерівнозначні посади, від яких він відмовився.

З урахуванням викладеного, позивач просив аргументи відповідача вважати необґрунтованими та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачем у свою чергу були подані заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких відповідач звернув увагу на те, що наказом Національної поліції України від 14 червня 2019 року № 575 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції.

За даними названого Переліку у Департаменті внутрішнього аудиту Національної поліції України скорочено усі 22 посади у зв`язку з його реорганізацією в Управління внутрішнього аудиту Національної поліції України, в тому числі посаду начальника Департаменту внутрішнього аудиту, яку обіймав позивач.

Цей же Перелік містить відомості про те, що у новоствореному Управлінні передбачено 16 штатних посад.

Одночасно, наказом Національної поліції України від 12 серпня 2019 року № 820 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» скорочено посаду начальника Управління внутрішнього аудиту Національної поліції України категорії «середній склад поліції» (атестована посада) та введено посаду начальника Управління категорії «державний службовець», чим фактично внесені істотні зміни в організацію праці, змінено кваліфікаційні вимоги до особи, яка таку посаду може обіймати оскільки встановлено, що дану посаду може обіймати виключно особа, яка є «державним службовцем».

Таким чином, керуючись вищевикладеним відповідач зазначає, що розглядаючи питання щодо поновлення позивача на посаді начальника Департаменту внутрішнього аудиту суду необхідно врахувати неможливість поновлення позивача на вказаній посаді, оскільки дана посада була скорочена.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва повернуто заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог в адміністративній справі № 640/17559/19 без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судових засіданнях представник позивача підтримав аргументи викладені в адміністративному позові та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на протиправність та необґрунтованість наказу суб`єкту владних повноважень щодо звільнення позивача з займаної посади.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та посилався на ті докази та аргументи, які були викладені у відзиві на позовну заяву, та зазначив, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв правомірно та в межах передбачених чинним законодавством.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , працював на посаді начальника Департаменту внутрішнього аудиту Національної поліції України, полковник поліції. Стаж служби в поліції - 20 років 11 місяців, 19 днів.

Наказом Національної поліції України № 574 від 14 червня 2019 року були внесені зміни до структури апарату Національної поліції. (т. 1, арк. 125)

Наказом Національної поліції України № 575 від 14 червня 2019 року затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції. (т. 1, арк. 62)

Згідно цих наказів було реорганізовано Департамент внутрішнього аудиту, скорочено всі посади, та створено Управління внутрішнього аудиту.

14 червня 2019 року позивач був попереджений про скорочення наказом Національної поліції України від 14 червня 2019 року № 575 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» посади начальника Департаменту внутрішнього аудиту, яку він обіймав, та про наступне вивільнення згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 14 серпня 2019 року.

Надалі, позивачу було запропоновано наявні вакантні посади з граничним знанням «полковник», що відповідає визначенню рівнозначних посад поліцейських, відповідно до інформаційного листа щодо наявності вакантних посад з граничним званням «полковник» в Головних управлінням Національної поліції в областях.

12 серпня 2019 року позивач рапортом не надав згоду на призначення на запропоновані посади, у зв`язку з тим, що вони знаходяться у населених пунктах, де у нього немає місця проживання, а також тому, що вони, на думку позивача, не відносять до рівнозначних посад.

В подальшому, наказом Національної поліції України від 14 серпня 2019 року № 872о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» було звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частина 1 статті 77 полковника поліції ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту внутрішнього аудиту, з 14 серпня 2019 року на підставі рапорту ОСОБА_1 від 12.08.2019.

Вважаючи, що уповноваженим органом було протиправно прийнято наказ від 14 серпня 2019 року № 872о/с яким було звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту внутрішнього аудиту на підставі пункту 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частина 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 14 серпня 2019 року, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 статті 43 Конституції України: Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Порядок переміщення та переведення поліцейського визначено у частині 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію».

Переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Таким чином, з аналізу викладеної норми чинного законодавства вбачається, що пунктом 2 частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Частина 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно частини 3 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Так, судом в свою чергу було встановлено, що наказом Національної поліції України від 14 червня 2019 року № 575 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції.

За даними названого Переліку у Департаменті внутрішнього аудиту Національної поліції України скорочено усі 22 посади у зв`язку з його реорганізацією в Управління внутрішнього аудиту Національної поліції України, в тому числі посаду начальника Департаменту внутрішнього аудиту, яку обіймав позивач.

Вказаний перелік також містить відомості про те, що у новоствореному Управлінні передбачено 16 штатних посад.

Одночасно, наказом Національної поліції України від 12 серпня 2019 року № 820 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» було скорочено посаду начальника Управління внутрішнього аудиту Національної поліції України категорії «середній склад поліції» (атестована посада) та введено посаду начальника Управління категорії «державний службовець», чим фактично внесені істотні зміни в організацію праці, змінено кваліфікаційні вимоги до особи, яка таку посаду може обіймати оскільки встановлено, що дану посаду може обіймати виключно особа, яка є «державним службовцем».

Також, суд звертає увагу, що згідно цих наказів було реорганізовано Департамент внутрішнього аудиту, скорочено всі посади, та створено Управління внутрішнього аудиту.

14 червня 2019 року позивач був попереджений про скорочення наказом Національної поліції України від 14 червня 2019 року № 575 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» посади начальника Департаменту внутрішнього аудиту, яку він обіймав, та про наступне вивільнення згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 14 серпня 2019 року.

Пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до частини 5 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» вбачається, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

З викладеного вбачається, що нормами спеціального законодавства врегульовано порядок звільнення поліцейського при скороченні його посади в поліції, які передбачають, що відповідно до положень Закону України «Про Національну поліцію»:

- поліцейський має бути попереджений про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади;

- у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією поліцейський може бути призначений на рівнозначну посаду або нижчу ніж та, на якій перебував поліцейський, за ініціативою керівника та за умови його безпосередньої згоди на таке призначення;

- посада на яку може бути призначений поліцейський має відповідати його досвіду роботи, освітньому рівню, він може бути переведений на іншу посаду залежно від результатів виконання покладених на нього обов`язків та своїх професійних, особистих якостей, тощо.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» посада вважається вищою, якщо за цією посадою (штатним розписом) передбачено вище спеціальне звання поліцейського.

Тобто, законодавцем визначено єдиний критерій рівнозначної посади в органах поліції, а саме рівнозначна по спеціальному званню поліції.

Суд звертає увагу, що пунктом 17 частини 3 статті 3 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом, тобто чітко встановлено, що на правовідносини позивача та відповідача дія Закону України «Про державну службу» не поширюється.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку, що посилання позивача на норми КЗпП України та Закону України «Про державну службу» щодо іншого визначення поняття "рівнозначної посади" працівників є необґрунтованим, оскільки це питання врегульоване нормами спеціального законодавства, яким є Закон України «Про Національну поліцію».

Суд зауважує, що приписами частини 3 статті 68 Закон України «Про Національну поліцію» гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

З системного аналізу вищевказаної норми Закон України «Про Національну поліцію» вбачається, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

З аналізу матеріалів справи, судом було встановлено, що 14 червня 2019 року позивач був попереджений про скорочення наказом Національної поліції України від 14 червня 2019 року № 575 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» посади начальника Департаменту внутрішнього аудиту, яку він обіймав, та про наступне вивільнення згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 14 серпня 2019 року.

Надалі, позивачу було запропоновано усі наявні вакантні посади з граничним знанням «полковник», що відповідає визначенню рівнозначних посад поліцейських, відповідно до інформаційного листа щодо наявності вакантних посад з граничним званням «полковник» в Головних управлінням Національної поліції в областях.

Однак, 12 серпня 2019 року позивач рапортом не надав згоду на призначення на запропоновані посади, у зв`язку з тим, що вони знаходяться у населених пунктах, де у нього немає місця проживання, а також тому, що вони не відносять до рівнозначних посад.

Тобто, виходячи з вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача зі служби в поліції, Національною поліцією України, було дотримано встановлені статтями 62, 65, 68, 77 Закону України «Про Національну поліцію» вимоги, а саме:

- позивач був ознайомлений з наказом від 14 червня 2019 року № 575 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» та попереджений про наступне вивільнення з 14 серпня 2019 року;

- позивачу було запропоновано наявні вакантні посади з граничним званням «полковник», що відповідає визначенню рівнозначних посад поліцейських відповідно інформаційного листа щодо наявності вакантних посад з граничним званням «полковник»;

- позивач власноручно відмовився від запропонованих йому посад рапортом від 12 серпня 2019 року.

- відмова позивача від запропонованих посад зафіксовано також актами від 05 серпня 2019 року та 06 серпня 2019 року.

При цьому, суд зауважує, що посилання позивача на приписи норм статті 40, 49-2 Кодексу законів про працю України не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони стосуються лише осіб, які не проходять публічну службу.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що порядок залишення на роботі у разі реорганізації, зміни штатного розпису поліції врегульовано спеціальною нормою - статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію», яка і підлягає застосуванню при розгляді даної категорії спору.

Суд критичного ставиться до доводів позивача, що йому було запропоновано посади в порядку, що суперечить документообігу в Національній поліції України, а саме, позивач звертає увагу, що на листку, що не був оформлений як документ, оскільки жодним нормативно правовим актом не передбачена форма та вигляд в якому пропонується при скороченні штату перелік рівнозначних посад, а передбачено лише обов`язок уповноваженого органу надати такий перелік. При цьому, сам факт надання такого переліку посад позивачем не заперечується, а в матеріалах справи наявні відмова від призначення на запропоновані посаді.

Таким чином, керуючись вищевикладеним в сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач звільняючи ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту внутрішнього аудиту на підставі пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 14 серпня 2019 року керувався та діяв у межах передбачених чинним законодавством України.

Також, оскільки вище суд прийшов до висновку що наказ Національної поліції України №872 о/с від 14 серпня 2019 року в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , начальника Департаменту внутрішнього аудиту є правомірним та скасуванню не підлягає, то вимоги позивача щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки дані вимоги є похідними.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова

Повний текст виготовлено 30.09.2020.