Справа № 200/4473/20-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2020-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

30 вересня 2020 р. Справа №200/4473/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А., в порядку письмового провадження розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради Донецької області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Добропільської міської ради Донецької області про зобов`язання вчинити певні дії.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з`явились.

Так, згідно з ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

В першу чергу, суд вважає за необхідне вирішити клопотання позивача про допит в якості свідка- ОСОБА_2 .

Розглядаючи можливість виклику зазначеного свідка, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 65 КАС України як свідок в адміністративній справі судом може бути викликана будь-яка особа, якій відомі обставини, що належить з`ясувати у справі. Свідок викликається в судове засідання з ініціативи суду або учасників справи. Учасник справи, заявляючи клопотання про виклик свідка, повинен зазначити його ім`я, місце проживання (перебування), роботи чи служби та обставини, щодо яких він може дати показання.

Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 92 КАС України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Суд зазначає, що заявлене клопотання позивача не містить ані місця проживання (перебування) або місця роботи свідка ОСОБА_2 , а також не містить обставин, які вона може підтвердити.

Розглянувши вказане клопотання, оцінивши зміст позовних вимог, суд приходить до висновку, що зміст вказаних у клопотанні обставин підлягає підтвердженню належними письмовими доказами, які мають надати учасники справи, а не показами свідків, а відтак клопотання задоволенню не підлягає.

Щодо розгляду позовної заяви по суті, суд зазначає, наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 є учасником ВОВ, і відповідно до п. 1 Порядку проведення безоплатного капітального ремонту власних житлових будинків і квартир, що мають право на таку пільгу, затвердженого постановою КМУ від 20.05.2009 року №565, та згідно з Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має право на безоплатний капітальний ремонт квартири.

Водночас, вважаючи, що відповідачем виконано не всі роботи з безоплатного капітального ремонту його квартири, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Разом з тим, проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що провадження по даній справі підлягає закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному:

«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи».

Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, суд не має підстав не погодитися із запропонованим підходом.

У справі що розглядається, спір виник стосовно неправомірної, на думку позивача, бездіяльності відповідача щодо не проведення у повному обсязі ремонту його квартири, а предметом спору є зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень, здійснити ремонт квартири, яка належить позивачу на праві власності.

За загальним правилом, визначеним статтею 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №3531) учасникам війни (статті 8, 9) надаються, зокрема такі пільги як першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №565 затверджено Порядок проведення безоплатного капітального ремонту власних житлових будинків і квартир осіб, що мають право на таку пільгу (далі - Порядок №565), а її пунктом 2 встановлено, що першочерговий поточний ремонт житлових будинків і квартир осіб, що мають на це право згідно із Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» та «Про жертви нацистських переслідувань», проводиться відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року№572 «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Правила забезпечення схоронності житлового фонду, його експлуатація та ремонт регламентовані змістом Розділу IV Житлового кодексу України.

Отже, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права у сфері житлових відносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на її думку, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки пов`язані з порушенням права особи щодо житла, то такі спори відносяться до цивільних (житлових) спорів, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Враховуючи викладене, спір про захист права конкретної фізичної особи на житло (щодо житла) є приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства. Той факт, що відповідачем є суб`єкт владних повноважень не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

При цьому, поняття «житлові відносини» в контексті змісту наведеної норми включає і право на капітальний ремонт цього житла в зв`язку з передбаченою на законодавчому рівні такою соціальною пільгою, оскільки норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила.

Оскільки спірні правовідносини пов`язані із проведенням капітального ремонту житла, яке належить позивачу на праві власності, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права. Отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо житлового права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.06.2020 року у справі №810/789/17, а також у постанові від 15.07.2020 року у справі № 826/23602/15.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства та у разі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Оскільки судом встановлено, що позовну заяву ОСОБА_1 до Добропільської міської ради Донецької області про зобов`язання вчинити певні дії не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд закриває провадження у справі.

Відповідно вимог до ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися Добропільським міськрайонним судом Донецької області за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання позивача про виклик свідка,- відмовити.

Закрити провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради Донецької області про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала в частині закриття провадження може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

В іншій частині ухвала не підлягає оскарженню.

Суддя В.А. Голуб