Справа № 320/4693/20
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2020-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року № 320/4693/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Михайловського Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію №278124 від 23.01.2017, прийняте відносно громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ № НОМЕР_1 від 16.05.2011, посвідка на постійне проживання Серія НОМЕР_2 від 19.07.2007 начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Погребняк Оленою Геннадіївною;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянину Сирії ОСОБА_1 ОД №1730 від 19.07.2007.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки. 19.07.2007 він отримав безстрокову посвідку на постійне місце проживання в Україні № НОМЕР_3 в ВГІРФР ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Стверджує, що весь час перебування на території України проживав на законних підставах та правомірно, має дружину громадянку України та двох спільних з нею дітей, з якими разом проживає. Маючи намір здійснити обмін бланку посвідки на постійне місце проживання в України у зв`язку з досягненням 45-річного віку, звернувся із заявою та відповідними документами до Державного підприємства «Документ», де йому повідомили, що його посвідку скасовано, тому відсутні підстави для обміну посвідки.

Стверджує, що про скасування дозволу на імміграцію в Україні йому раніше не було відомо та відповідного рішення не отримував. Зазначив, що фактично дізнався про прийняття оскаржуваного рішення з листа Державної міграційної служби України «Про розгляд адвокатського запиту» №8.1-9029/2-19 від 13.11.2019, отриманого на адвокатський запит представника позивача. Вважає, що не повідомлення його належним чином про прийняте рішення, про правові підстави прийняття оскаржуваного рішення та дату його прийняття, порушують його конституційні права як іммігранта.

Позивач зауважив, що у оскаржуваному рішенні посилається на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» яким встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасований в інших випадках, передбачених законами України. Однак, відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено жодної норми будь-якого закону, яким би було передбачено скасування дозволу на імміграцію, що вказує на його безпідставність та необґрунтованість.

На думку позивача, оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки рішення не конкретне та не обґрунтоване, фактично призвело до безпідставного позбавлення гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні.

Відповідач проти позову заперечував з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що 19.07.2007 відділом ВГІРФО ОМУ ГУМВС України Одеській області, на підставі ст. 4 Закону України «Про імміграцію», громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 .

Відповідач зокрема зазначив, що було здійснено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача. За результатами даної перевірки встановлено, що позивач в заяві-анкеті зазначив, що перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , але на момент звернення з часу укладення шлюбу не минуло двох років, цим самим позивач порушив вимоги п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», а саме «дозвіл на імміграцію в Україну надається особам, які понад двох років перебувають в шлюбі з громадянкою України». На підставі рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 23.01.2017 № 278124, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

На думку відповідача, дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , який він отримав на підставі завідомо неправдивих відомостей - скасовано правомірно.

Позивач не погодившись із доводами відповідача надав до суду відповідь на відзив. На думку позивача, правова позиція відповідача щодо підстав скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, викладена у відзиві, суперечить підставам, зазначеним в оскаржуваному рішенні, що свідчить про необґрунтованість заперечень відповідача проти позовних вимог. Зазначив, що відповідач стверджує про зазначення позивачем неправдивих відомостей в заяві-анкеті, що на думку позивача не відповідає дійсності, оскільки позивач разом із заявою від 19.12.2006 подавав до ВГІРФО ОМУ УМВС України копію свідоцтва про одруження від 19.07.2005 та підтверджується матеріалами особової справи позивача.

Позивач зауважив, що звернувся до ВГІРФО УМВС України в Одеській області 19.12.2006, а посвідка датована 19.07.2007, тобто суб`єкт владних повноважень більше 6 місяців проводив перевірку підстав залишення на тимчасове/постійне проживання на території України, однак тоді жодних підстав для відмови у наданні зазначених посвідок чи незаконного отримання позивачем дозволу на імміграцію відповідачем не було встановлено.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні призначеному на 17.09.2020 позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач про час, дату та місце проведення судового засідання належним чино повідомлений, явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 .

Позивач 19.12.2006 звернувся до ВГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області із заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну. У якості підстав для надання дозволу, ним було зазначено проживання в Україні з 1997 року та перебуває у шлюбі із громадянкою України ОСОБА_2 (факт перебування позивача у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №5 від 07.02.2020, який наявний в матеріалах справи).

У подальшому, після розгляду матеріалів справи, 19.07.2007 відділом ВГІРФО ОМУ УМВС України Одеській області, на підставі ст. 4 Закону України «Про іммітрацію», громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 .

У листопаді 2019 року, позивач звернувся до Державного підприємства «Документ» за адресою: м. Київ пл. Перемоги 3, із заявою щодо обміну бланку посвідки та відповідними документами, у зв`язку із досягненням ним 45-річного віку, де йому повідомили, що його посвідку скасовано та не можливо прийняти документи для обміну бланку посвідки.

Надалі, враховуючи, що позивач не знав про скасування посвідки та з метою перевірки інформації, представник позивача адвокат Михайловський Р.В. 07.11.2019 звернувся до Голови Державної міграційної служби України із адвокатським запитом щодо встановлення правового статусу позивача. Від Державної міграційної служби України отримано листа «Про розгляд адвокатського запиту» №8.1-9029/2-19 від 13.11.2019, з якого вбачається, що позивачу 23.01.2017 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

З метою отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача від 23.01.2017, представник позивача адвокат Михайловський Р.В. 20.11.2019 звернувся до Голови Державної міграційної служби України із відповідним адвокатським запитом, на який надано відповідь листом «Про розгляд адвокатського запиту» №8.1-9374/2-19 від 25.11.2019, що неможливо надати копію, оскільки дане рішення прийняте Головним управлінням ДМС в Одеській області.

Зважаючи на вказане, представник позивача адвокат Михайловський Р.В. 02.12.2019 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із відповідним адвокатським запитом, на який надано відповідь листом №5100.5.3-18407/51.1-19 від 16.12.2019 із приєднанням ксерокопії рішення від 23.01.2017 №278124. Крім того, повідомили, що скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 , видану 19.07.2007 ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області на ім`я позивача. В оскаржуваному рішенні відповідач посилається на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте за відсутності законодавчо визначених підстав, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне, правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" №3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" №2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.

У відповідності до пп.3 п.2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно п.12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Отже, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись Законом України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, не було виявлено, у зв`язку з чим 19.07.2007 надано посвідку на постійне проживання в Україні серії № НОМЕР_3 .

Судом встановлено, що Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі висновку скасовано дозвіл на імміграцію в Україну позивачу, відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію відповідач послався саме на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України " Про імміграцію".

Суд зазначає, що відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.6 ч. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, суд звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв`язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Водночас, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 26 Конституції України зазначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Судом встановлено, що позивач був одружений з громадянкою України ОСОБА_2 з 19.07.2005 та 28.08.2007 даний шлюб був розірваний шлюб. Проте, з 13.06.2015 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 (свідоцтво про шлюб наявне в матеріалах справи), являється батьком громадянки України ОСОБА_4 (народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 (народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (факт народження дітей підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження).

Суд вважає, що ст.8 Конвенції по суті має захищати особу від свавільного втручання суб`єкта владних повноважень у здійснення ним своїх прав.

Згідно ч.2 ст.8 Конвенції таке втручання має бути «передбачено законом» і виправдане необхідністю досягнення законної мети чи цілі (рішення Європейського суду від 23.03.2006 р. у справі «Вітело проти Італії» (Vitiello c. Italie) скарга №77962/01).

Суд зазначає, що в даному випадку оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну переслідувало законну мету забезпечення порядку імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Щодо того чи являлось таке втручання «необхідним у демократичному суспільстві» суд зазначає, що орган міграційної служби 19.12.2006 прийнявши заяву позивача разом з необхідними документами оформив дозвіл на імміграцію.

При цьому позивача не було повідомлено про юридичні дефекти поданих ним документів.

Та обставина, що перевіркою ДМС України встановлено, що дозвіл надано помилково, не знімає провину з державного органу який проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Аналогічної правової позиції дотримується Європейський суд, що знайшло своє відображення у п.п.30-36 рішення по справі «Бігаєва проти Греції» від 28 травня 2009 року, скарга №26713/05.

Вказане рішення Європейського суду судом застосоване як джерело права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи зокрема прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На думку суду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не дотримано принципу пропорційності, що в свою чергу є підставою для визнання рішення протиправним і його скасування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №278124 від 23.01.2017 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак підлягає скасуванню.

Оскільки скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 19.07.2007 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 19.07.2007 громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача поновити дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 19.07.2007 громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію №278124 від 23.01.2017, прийняте відносно громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ № НОМЕР_1 від 16.05.2011, посвідка на постійне проживання Серія НОМЕР_2 від 19.07.2007 видана начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Погребняк Оленою Геннадіївною.

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянину Сирії ОСОБА_1 НОМЕР_4 від 19.07.2007.

4. Стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 24 вересня 2020 року